Okavangodeltat är synligt från rymden och är
Afrikas största kvarvarande intakta vilda våtmarksområde.
Det här lysande deltat i Botswanas inland är Kalaharis juvel,
mer värdefull än diamanter för världens största diamantproducent
och sedan 2014 känt
som vår planets 1000:e UNESCO-världsarv.
Det här är de två stora bifloderna,
Cuito och Cubango,
som försvinner norrut mot det föga kända Angoliska höglandet.
Det här är den största outvecklade flodbassängen på jorden,
och täcker en yta större än Kalifornien.
De här vidsträckta, outvecklade angoliska flodområdena
har stannat i tiden
av 27 års inbördeskrig.
Afrikas största tankstrid sedan andra världskriget
utkämpades faktiskt på en bro över Cuitofloden i Okavango.
Där till höger,
försvinner den upp i det okända,
in i "Terra do fim do mundo",
landet vid jordens slut,
som de första portugisiska utforskarna kallade det.
2001, när jag var 22 år gammal
började jag jobba som hushållspersonal
i Vundumtikilägret i Okavangodeltat,
ett lapptäcke av kanaler, floder, laguner
och tusentals öar att utforska.
Här bor den största kvarstående populationen av elefanter på jorden.
Noshörningar flygs hit i C130-plan för att få en fristad i vildmarken.
Lejon,
leopard,
hyena,
vildhund,
gepard,
uråldriga baobabträd som som står likt katedraler
under Vintergatan.
Här upptäckte jag något uppenbart,
vildmarken är vår naturliga livsmiljö också.
Vi behöver dessa sista vilda platser för att återfinna våra sanna jag.
Vi,
alla sju miljarder av oss,
får aldrig glömma att vi är en biologisk art
för evigt bundna till just denna biologiska värld.
Som vågorna hör samman med havet,
kan vi inte existera utan den,
ett konstant flöde av atomer och energi mellan individer och arter
runtom i världen var dag
och ute i kosmos.
Våra öden hör för evigt samman med de miljoner arter
som vi är beroende av direkt och indirekt varje dag.
För fyra år sedan förkunnades det
att 50 procent av alla vilda djur och växter i världen
hade försvunnit bara under de sista 40 åren.
Det här är en massdränkning av 15 000 gnuer
som jag bevittnade i Maasai Mara för två år sedan.
Det här är definitivt vårt fel.
År 2020 förväntas vilddjurspopulationer
ha fallit globalt med svindlande två tredjedelar.
Vi är den sjätte utrotningen
eftersom vi inte lämnat något säkert utrymme för miljontals arter
att leva hållbart i symbios.
Sedan 2010 har jag stakat mig fram på båt åtta gånger över Okavangodeltat
för att föra detaljerade vetenskapliga undersökningar
längs ett forskningsområde som var 30 mil och 18 dagar långt.
Varför gör jag det här?
Varför riskerar jag livet varje år?
Jag gör det eftersom vi behöver informationen
som en riktlinje i den här nästan orörda vildmarken
innan utvecklingen tar fart.
Det här är Wayeyiflodens bushmän, människorna från Okavangodeltat.
De har lärt mig allt jag vet om Moder Okavango,
om tillvaron i det vilda.
Våra årliga pilgrimsfärder tillsammans över Okavangodeltat
i våra olika stockbåtar
påminner oss om årtusenden av liv i vildmarken.
För tio tusen år sedan,
var hela vår värld vildmark.
Idag är vildmarken det enda som påminner om den försvunna världen.
För tio tusen år sedan var vi som vi är idag;
en modern, drömmande intelligens olikt något som tidigare skådats.
Livet i vildmarken var vad som lärde oss att tala,
att söka upp tekniker som eld och sten, båge och pil,
medicin och gift,
att tämja växter och djur
och bero på varandra och allt levande runt omkring oss.
Vi är den här sista vildmarken,
var och en av oss.
Över 80 procent av vår planets landyta
upplever just nu mätbar mänsklig påverkan;
förstörelse av livsmiljöer
och illegal handel med vilda djur som minskar vilda populationer globalt.
Vi måste akut skapa trygga platser för de här vilda djuren.
Så i slutet av 2014
startade vi ett ambitiöst projekt att göra just det,
utforska och skydda.
I mitten av maj 2015,
hade vi band väg genom aktiva minfält
till Cuitoflodens odokumenterade källsjö,
en andlig plats,
en uråldrig, orörd vildmark.
Den 21:a maj
lanserade vi Okavangos megatransekt,
i sju träkanoter,
2 500 kilometer och 121 dagar senare,
hade stakande, paddlande och intensivt forskande
tagit oss över hela flodområdet till Xau-sjön i Kalahariöknen,
480 kilometer förbi Okavangodeltat.
Vattnet blev hela min värld,
varje krusning, virvel, näckrosblad och ström,
varje tecken på fara,
varje tecken på liv.
Föreställ er miljontals svettbin som kväver luften omkring dig,
köttätande bakterier,
det konstanta hotet från landminor
eller en gömd flodhäst som välter din kanot.
Det här är precis efter att en flodhäst gjort just det,
trängt in sina tänder genom skrovet i min kanot.
Ni kan se de två hålen,
punkteringar genom skrovet,
helt fasansfullt
och helt och hållet mitt eget fel.
(Skratt)
Många, många landpassager,
nedfallna träd och kantringar i steniga forsar.
Man lever på ris och bönor,
badar i en hink kallvatten
och paddlar ett sex till åtta timmars maraton varje dag.
Efter 121 dagar av detta
hade jag glömt pinkoden till mina bankkonton
och lösenord till sociala medier, en omstart av systemet.
Ni undrar kanske om jag saknar det,
och jag kan berätta att jag fortfarande är där.
Men varför måste vi rädda platser som vi knappt ens besöker?
Varför måste vi rädda platser
som vi måste riskera livet för att besöka?
Jag är inte en religiös eller särskilt andlig person,
men i vildmarken,
tror jag att jag upplevt religionens födelseplats.
Att stå mittemot en elefant långt ifrån något annat,
är det närmsta jag någonsin kommer gud.
Moses, Buddha, Muhammed, Jesus,
hinduiska lärare, profeter och mystiker,
de gick alla ut i vildmarken,
upp i bergen och in i öknen,
för att tysta lyssna efter hemligheterna
som skulle vägleda deras samhällen i årtusenden.
Jag åker träkanot i Okavango.
Ni borde följa med mig någon gång.
Över 50 procent av den kvarvarande vildmarken
är oskyddad.
En enorm möjlighet,
en chans för oss alla.
Vi måste agera mycket snabbt.
Sedan megatransekten från 2015
har vi utforskat alla större floder i Okavango-området,
som täcker livsförändrande 6 500 kilometer av detaljerad forskningstransekt
i våra träkanoter
och på våra mountainbikes.
Nu har vi 57 fantastiska forskare
som återupptäcker vad vi kallar Okavango-Zambezis vattentorn,
en vidsträckt efterkrigsvildmark med odokumenterade källsjöar,
namnlösa vattenfall i vad som är Afrikas största kvarvarande miomboskog.
Vi har upptäckt 24 för vetenskapen nya arter
och hundratals arter man inte visste fanns där.
I år påbörjar vi processen med den Angoliska regeringen
för att etablera ett av de största skyddade områdena i världen
för att bevara Okavango-Zambezis vattentorn
som vi utforskat.
Nedströms representerar detta säkert vatten för miljontals människor
och mer än hälften av de elefanter som finns kvar på jorden.
Det finns ingen tvekan om
att detta är den största miljöskyddsmöjligheten
i Afrika på årtionden.
Under de kommande 10 till 15 åren
behöver vi göra en investering utan motstycke
i bevarandet av vildmark i världen.
För mig
är bevarandet av vildmarken långt mer än att bara skydda ekosystem,
att rena vårt dricksvatten och skapa luften vi andas.
Bevarandet av vildmark
skyddar vår grundläggande mänskliga rättighet att vara vild,
vår grundläggande mänskliga rättighet att utforska.
Tack.
(Applåder)