Álljunk meg egy pillanatra,
és gondoljunk egy vírusra!
Mi jut eszünkbe először róla?
Betegség?
Félelem?
Valószínűleg valami kellemetlen dolog.
A vírusok azonban nem egyformák.
Igaz, némelyikük valóban pusztító betegséget okoz.
De mások éppen ellenkező hatásúak – gyógyíthatnak.
E vírusokat bakteriofágoknak hívjuk.
2013-ban hallottam először a fágokról.
Sebész apósom
egy asszonyról mesélt, akit éppen akkor kezelt.
Az asszonyt többször kellett műteni a térdsérülése miatt,
és a műtétek során
krónikus bakteriális fertőzés alakult ki a lábában.
Szerencsétlenségére
a kórokozó baktérium nem reagált
egyetlen rendelkezésre álló antibiotikumra sem.
Ilyenkor általában az amputálás az egyetlen megoldás,
különben a fertőzés továbbterjed.
Apósom elkeseredetten kutatott valami más megoldás után,
és egy akkor kísérleti jellegű fágterápiába fogott.
Tudják, mi történt? Hatott a kezelés.
A fágterápia harmadik hetére a fertőzés megszűnt,
bár korábban semmilyen antibiotikum nem hatott rá.
Elbűvölt ez a furcsa eljárás:
fertőzés gyógyítása vírusokkal.
Mind a mai napig elvarázsol a fágokban rejlő gyógyászati lehetőség.
Tavaly ezért elkezdtem építeni egy ezzel foglalkozó céget.
Mi is tehát a fág?
E képet elektronmikroszkóppal készítettük.
A képen látható tárgy a valóságban aprócska.
A szemcsés dolog itt középen ezzel a fejjel, a hosszú testtel
és a sok lábbal –
így néz ki egy fág.
Olyan kis cuki.
(Nevetés)
Most pillantsunk a kezünkre.
Úgy becsüljük,
több mint tízmillió fág található mindegyik kezünkön.
Mi a csudát keresnek ott?
(Nevetés)
A vírusok megfertőzik a sejteket.
A fágok pedig remekül megfertőzik a baktériumokat.
Kezünk, mint testünk más részei is,
a baktériumok melegágya,
és ezért egyben a fágok ideális vadászterülete is.
Mert a fágok baktériumokra vadásznak.
Fontos tudnunk, hogy a fágok válogatós vadászok.
Egy fág jellemzően csak egyetlen baktériumfajt fertőz meg.
Ebben az értelemben az itt látható fág
egyetlen baktériumra vadászik, a Staphylococcus aureusra,
amelynek antibiotikum-rezisztens formája MRSA néven ismert.
Bőr- vagy sebfertőzést okoz.
A fág a lábával támadja meg.
A lábak valójában hihetetlenül érzékeny receptorok,
melyek megfelelő helyet keresnek a baktériumsejt felületén.
Ha megtalálták,
a fág rácsatlakozik a baktériumsejt falára,
és bejuttatja a DNS-ét a sejtbe.
A fág DNS-e a fejében található,
onnan halad a hosszú testén keresztül, át a baktériumba.
A fág így átprogramozza a baktériumot,
hogy az újabb és újabb fágokat termeljen.
A baktérium gyakorlatilag fág-gyárrá válik.
Mihelyst 50-100 fág összegyűlt a baktériumsejten belül,
a fágok képesek lesznek fehérjetermelésre,
ez pedig a lebontja a baktériumsejt falát.
Miután a baktériumsejt szétesett, a fágok kitódulnak
és folytatják a baktériumvadászatot.
Ez úgy hangzott, mintha a vírus ijesztő lenne, elnézést.
De pontosan ez a képességük –,
vagyis hogy szaporodnak a baktériumban, aztán elpusztítják –
teszi őket gyógyászati szempontból annyira érdekessé.
Még azt is érdekesnek találom,
hogy mindez micsoda léptékben történik.
Öt éve fogalmam sem volt a fágok létezéséről.
Ma pedig azt mondom: egy természeti alaptörvény részei.
A fágok és a baktériumok már az evolúció kezdetén ott voltak.
Mindig párban léteztek, és féken tartották egymást.
Ez igazi yin-yang történet, az üldöző és az üldözött története
mikroszkopikus szinten.
Egyes kutatók szerint
a fágok Földünk legnépesebb rendje.
Mielőtt gyógyászati jelentőségükbe belemélyednénk,
fontos tisztáznunk a fágok szerepét:
megtámadják, megfertőzik és elpusztítják a baktériumokat.
Vajon hogy lehet az, hogy bár valami ilyen jól működik a természetben,
minden nap, mindenhol körülöttünk,
a világ legnagyobb részén
mégsem létezik olyan gyógyszer,
amely e módszerrel küzdene a bakteriális fertőzések ellen?
Egyszerű a válasz: még senki sem fejlesztett ki ilyen gyógyszert,
legalábbis nem olyat, mely megfelelne a nyugati szabályozásnak,
amelyek a normát jelentik világszerte.
Hogy a miértjét megértsük, ahhoz vissza kell mennünk az időben.
Ez itt a képen Félix d'Herelle.
Egyike a két tudósnak, akik felfedezték a fágokat.
Csakhogy, mikor 1917-ben felfedezte őket,
nem is sejtette, mit fedezett fel.
A bakteriális vérhas nevű betegség érdekelte őt.
Ez heveny hasmenést okozó bakteriális fertőzés,
amely akkoriban rengeteg ember halálához vezetett,
mert a bakteriális fertőzésekre nem létezett még gyógyszer.
A betegséget túlélők leleteit tanulmányozva
valami furcsát fedezett fel.
Volt valami a mintákban,
ami megölte a kórokozó baktériumokat.
Hogy rájöjjön, mi az a valami, leleményes kísérletbe kezdett.
Fogta a mintát, addig szűrte, míg biztosan tudta,
hogy már csak nagyon apró részecskék maradhattak benne.
Levett belőle egy cseppet, majd frissen tenyésztett baktériumokhoz adta.
Megfigyelte, hogy pár órán belül
a baktériumok elpusztultak.
Megismételte az eljárást, újból leszűrte, levett egy cseppet,
hozzáadta a következő adag baktériumhoz.
Egymás után ötvenszer ismételve
mindig ugyanaz lett az eredmény.
Ekkor két következtetést vont le.
Az első, nyilvánvaló következtetés: igen, valami megölte a baktériumokat,
és az a folyadékban van.
A második: ez a valami élő szervezet,
hiszen egyetlen csepp belőle óriási változást eredményezett.
A felfedezett anyagot "láthatatlan mikrobának" hívta,
és a "bakteriofág" nevet adta neki,
amely szó szerint "baktériumevőt" jelent.
Ez az egyik legfontosabb felfedezés
a modern mikrobiológia történetében.
Rengeteg modern eljárás a fágok működési elvére vezethető vissza –
pl. a génszerkesztésben, de más tudományterületeken is.
A kémiai Nobel-díjat éppen ma két olyan tudós kapta,
akik fág-elven működő gyógyszereket fejlesztenek.
Már az 1920–30-as években is látható volt
a fágok gyógyászati jelentősége.
Mert bár láthatatlanok,
végre találtunk valamit, ami megöli a baktériumokat.
Még ma is létező cégek, mint az Abbott, a Squibb vagy a Lilly,
fágkészítményeket kezdtek árulni.
De ha láthatatlan mikrobával kezdünk,
igen nehéz megbízható gyógyszerhez jutni.
Képzeljük el, ma mit szólna a Gyógyszerfelügyeleti Hatóság,
ha engedélyt kérnénk,
hogy betegeinket láthatatlan vírussal kezeljük.
A szintetikus antibiotikumok megjelenése az 1940-es években
egy csapásra megváltoztatott mindent.
Ebben neki volt nagy szerepe.
Alexander Flemingnek hívják.
Orvostudományi Nobel-díjat kapott,
mert hozzájárult az első antibiotikum,
a penicillin kifejlesztéséhez.
Az antibiotikumok egészen másképp működnek, mint a fágok.
Elsősorban a baktériumok növekedését gátolják,
nem válogatnak azonban, melyik baktériumról van szó.
Az ún. széles spektrumú antibiotikumok
a baktériumok széles skáláját károsítják.
Összehasonlítva a fágokkal, amik csak egy szűk területen,
egyetlen baktériumfaj ellen hatékonyak,
azonnal látjuk az antibiotikumok előnyeit.
Akkoriban ez olyan lehetett, mint egy beteljesült álom.
Itt egy beteg, bakteriális fertőzésre gyanakszunk,
megkapta az antibiotikumot,
és anélkül, hogy bármit is tudnánk a baktériumról,
amelyik a betegséget okozta,
sok páciens meggyógyult.
Ahogy egyre több antibiotikumot fejlesztettünk ki,
úgy váltak egyre népszerűbb terápiás szerré.
Várható élettartamunk nagyban nekik köszönhetően nőtt meg.
Azért lehetségesek manapság
bonyolult műtétek és kezelések,
mert léteznek antibiotikumok,
és nem kell attól félnünk, hogy a beteg másnap meghal
műtét közben szerzett bakteriális fertőzésben.
Lassan el is feledkeztünk a fágokról, különösen a nyugati orvoslásban.
Még gyerekkoromban is valami ilyesmi volt a szemlélet:
a bakteriális fertőzéseket legyőztük, ott az antibiotikum.
Ma persze már tudjuk, hogy ez nem így van.
Ma már sokunk hallott antibiotikum-ellenállásról.
E baktériumtörzsek ellenállóvá váltak
sok olyan antibiotikummal szemben, melyeket pont azért fejlesztettünk ki,
hogy ezt a fertőzést legyőzzük.
Hogy jutottunk idáig?
Bizony, nem voltunk olyan okosak, mint azt gondoltuk.
Elkezdtük az antibiotikumokat mindenhol használni,
ahol csak megjelentek a baktériumok:
kórházakban megelőzésre és kezelésre, otthon az egyszerű náthára,
az állattenyésztésben.
Az antibiotikumok támadásait csak azok a baktériumok élték túl,
amelyek képesek voltak alkalmazkodni.
Ma multirezisztens baktériumoknak hívjuk őket.
Hadd osszak meg egy ijesztő adatot.
A brit kormány megbízásából készült egyik tanulmány úgy becsüli,
hogy 2050-re évente tízmillióan halhatnak meg
multirezisztens baktériumok okozta fertőzés miatt.
Ha összehasonlítjuk ezt a mostani évi nyolcmillió daganatos halálesettel,
beláthatjuk, milyen ijesztő ez a szám.
A jó hír azonban az, hogy a fágok még mindig itt vannak.
És nem érdekli őket a gyógyszer-rezisztencia.
(Nevetés)
Vidáman vadászgatnak a baktériumokra, és pusztítgatják őket.
Továbbra is válogatósak, ami napjainkban igen hasznosnak bizonyul.
Ma már megbízhatóan fel tudjuk ismerni
a kórokozó baktériumokat.
A fágok válogatós természete megelőzi mellékhatások kialakulását,
amelyek a széles spektrumú antibiotikumoknál sűrűn előfordulnak.
De a legjobb hír az, hogy nem létezik már "láthatatlan mikroba".
Látjuk őket.
Ezt is tettük az előbb.
Meg tudjuk határozni a DNS-szekvenciájukat.
Tudjuk, hogyan szaporodnak,
mire használhatók, és mire nem.
Remek kiindulóhelyzetben vagyunk ahhoz,
hogy megbízható fág-alapú gyógyszereket fejlesszünk ki.
Pontosan ez történik világszerte.
Velünk együtt több mint tíz biotechnikai cég fejleszt
bakteriális fertőzések elleni fág-alapú humán kezeléseket.
Számos klinikai teszt folyik Európában és az USA-ban.
Meggyőződésem, hogy hamarosan tanúi lehetünk
a fág-terápia újjászületésének.
És hogy én hogy ábrázolnék egy fágot? Ime:
(Nevetés)
Számomra a fágok rég várt szuperhősök,
akik segítenek a multirezisztens fertőzések elleni harcban.
Legközelebb, mikor a vírusokra gondolunk,
ez jusson eszünkbe.
Egy napon a fágok menthetik meg életünket.
Köszönöm.
(Taps)