La 21 de ani, Simone de Beauvoir a devenit cea mai tânără persoană
care a dat examenele de filozofie la cea mai bună universitate din Franța.
Le-a trecut cu brio.
Dar îndată ce și-a însușit regulile filozofiei,
și-a dorit să le încalce.
Fusese educată conform Teoriei formelor a lui Platon,
ce respinge lumea fizică, fiind o reflecție defectă
ale adevărurilor supreme și ale idealurilor monotone.
Însă pentru Beauvoir, viața pământească era captivantă, senzuală și nu statică.
Dorința ei de a explora lumea fizică pe deplin avea să-i modeleze viața
și într-un final, să inspire o nouă filozofie extremă.
Dezbătând la nesfârșit cu partenerul ei romantic și intelectual, Jean Paul Sartre,
de Beauvoir a explorat voința proprie, dorința, drepturile, responsabilitățile
și valoarea experienței personale.
În anii după cel de-al Doilea Război Mondial,
aceste idei s-au întrunit într-o școală de gândire
care e mai apropiată de creația lor: existențialismul.
În timp ce tradițiile iudeo-creștine
propovăduiau că oamenii sunt născuți cu un scop prestabilit,
de Beauvoir și Sartre au propus o alternativă revoluționară.
Ei susțineau că oamenii sunt născuți liberi
și sunt aruncați în lume fără un plan divin.
Aşa cum a recunoscut de Beauvoir,
libertatea lor reprezintă o binecuvântare și o povară.
În „Etica ambiguității" ea susține că cea mai mare obligație etică a noastră
e crearea propriului sens al vieții,
în timp ce protejăm libertatea altora de a proceda la fel.
Aşa cum a scris de Beauvoir:
„O libertate care nu folosește
decât la negarea libertății trebuie negată".
Această filozofie i-a provocat studenții să găsească ambiguitățile și conflictele
pe care le provoacă dorințele noastre, atât cele interne cât și cele externe.
Întrucât de Beauvoir dorea să-și găsească propriul scop,
ea a început să se întrebe:
dacă oricine merită să-și urmeze liber sensul vieții,
de ce era limitată de idealurile societății asupra condiției femeii?
În ciuda scrierii, predării și activismului său prolific,
de Beauvoir se străduia să fie luată în serios de colegii săi.
Ea a respins educația sa catolică și așteptările matrimoniale
pentru a studia la universitate
și pentru a scrie memorii, ficțiune și filozofie.
Însă riscurile pe care și le-a asumat prin alegerea acestui stil de viață
nu au fost înțelese de mulți dintre omologii săi bărbați,
care considerau că aceste libertăți li se cuvin.
Ei nu aveau niciun interes intelectual în opera lui de Beauvoir,
ce explora viețile interioare ale femeii,
precum și relația deschisă și bisexualitatea autoarei.
Pentru a transmite importanța perspectivei sale,
de Beauvoir a început să scrie cea mai provocatoare carte de până atunci.
Așa cum a pus bazele existențialismului,
acum ea avea să redefinească limitele genului.
Publicată în 1949, „Al doilea sex" susține că, precum sensul vieții noastre,
genul nu este predestinat.
Aşa cum a scris celebra de Beauvoir:
„Nu te naști femeie, ci devii femeie".
Iar pentru a „deveni" femeie, ea afirma, trebuia să devii Celălalt,
De Beauvoir a definit această Alteritate drept procesul de etichetare a femeilor
drept inferioare bărbaților, care au definit istoric
și încă definesc idealul umanității.
Drept Celălalt, ea afirma că femeile erau considerate inferioare bărbaților,
deci limitate în mod sistematic de a-și urma libertatea.
„Al doilea sex" a devenit un tratat feminist important,
oferind o istorie detaliată a opresiunilor femeilor
și o mulțime de mărturii anecdotice.
Îmbinarea dintre experiența personală
și perspectiva filozofică din „Al doilea sex",
a oferit un limbaj nou pentru a discuta teoria feministă.
Astăzi, acele conversații sunt totuși bazate pe insistența lui de Beauvoir
că în căutarea egalității
„nu e nicio separare între filozofie și viață".
Ca orice altă lucrare fundamentală, ideile din „Al doilea sex"
au fost discutate pe larg chiar de la publicarea sa.
Mulți gânditori moderni au explorat alte căi
prin care oamenii erau făcuți Ceilalți, nerecunoscute de către de Beauvoir.
Acestea includ identitățile rasiale și cele economice,
precum și un spectru mai larg al genului și al identităților sexuale de astăzi.
Moștenirea lui de Beauvoir e complicată și mai mult
de acuzațiile de agresiune sexuală de către doi studenți ai săi.
În vederea acestor acuzații,
i-a fost retras dreptul de a preda din cauza abuzului de poziție.
În această privință și altele,
viața lui de Beauvoir rămâne controversată,
iar opera sa reprezintă un moment discutabil
în apariția timpurie a feminismului.
Ea a luat parte în acele conversații pentru tot restul vieții sale;
scriind ficțiune, filozofie și memorii până la moartea sa în 1986.
Astăzi, opera sa oferă un limbaj filozofic
pentru a fi reinventat, revizionat și răzvrătit —
un răspuns pe care acest gânditor revoluționar l-ar fi acceptat.