היום, אני רוצה לספר לכם על בעיה חברתית דחופה.
זה לא נשק גרעיני,
זו לא הגירה,
וזו לא מלריה.
אני כאן כדי לדבר על סרטים.
עכשיו ברצינות, לסרטים יש חשיבות רבה.
בסרטים, אנחנו יכולים מאוד ליהנות,
ואנחנו יכולים גם לחוות חוויה דרך הסיפור.
סיפור סיפורים הוא דבר ממש חשוב.
סיפורים מגלים לנו מה החברה מעריכה,
הם מאפשרים לנו ללמוד לקחים,
והם משתפים ומשמרים את ההיסטוריה שלנו.
סיפורים הם מדהימים.
אבל סיפורים לא מעניקים לכולם
את אותה הזדמנות להופיע בהם,
במיוחד לא סיפורים
המגולמים בצורה של סרטים אמריקאים.
בסרטים, למרבה העניין,
נשים עדיין נמחקות ונדחקות לשוליים.
בהרבה מהסיפורים שלנו.
ולמדתי זאת לראשונה, לפני בערך 10 שנים
כשערכתי את המחקר הראשון שלי בנושא תפקידי מגדר בסרטים לכל המשפחה
מאז, ערכנו יותר מ-30 מחקרים.
הצוות שלי עייף.
ואני הקדשתי את חיי
כחוקרת וכפעילה חברתית
כדי להילחם במשבר ההכללה
בהוליווד.
אז היום, מה שאני רוצה לעשות זה לספר לכם על המשבר הזה.
אני רוצה לדבר על חוסר שוויון מגדרי בסרטים.
אני רוצה לספר לכם איך זה מונצח,
ואחר כך אספר לכם איך אנחנו נתקן את זה.
עם זאת, אזהרה אחת לפני שאתחיל:
הנתונים שלי ממש מדכאים.
אז אני רוצה להתנצל מראש,
כי אני הולכת לקלקל לכולכם את מצב הרוח.
אבל, אני מתכוונת לתקן אותו בסוף,
ואני מתכוונת להציג את חצי הכוס המלאה
שתתקן את הבלגן בו אנחנו נמצאים
במשך זמן רב מאוד.
אז בואו נתחיל בהכרה בחומרת המצב.
בכל שנה, קבוצת המחקר שלי בוחנת את 100 הסרטים הכי רווחיים
בארצות הברית.
מה שאנחנו עושים הוא לבחון כל דמות מדברת או שיש לה שם על המסך.
עכשיו, על מנת להיכלל במחקר שלנו,
כל מה שדמות צריכה לעשות זה להגיד מילה אחת.
זה רף נמוך מאוד.
(צחוק)
עד כה, בחנו 800 סרטים,
משנת 2007 ועד 2015,
וקטלגנו כל דמות מדברת על המסך לפי מין, גזע, מוצא אתני,
להט"בים ודמויות בעלות מוגבלות.
בואו נסתכל על כמה מגמות ממש בעייתיות.
דבר ראשון, נשים עדיין נעדרות באופן מובהק מהמסך.
ב-800 הסרטים ו-35,205 הדמויות שנבדקו,
פחות משליש מכל התפקידים הן של ילדות ונשים.
פחות משליש!
לא התרחש כל שינוי משנת 2007 עד 2015,
ואם נשווה את התוצאות שלנו
למדגמים קטנים מסרטים בין השנים 1946 עד 1955,
לא התרחש כל שינוי במהלך יותר מחצי מאה.
יותר מחצי מאה!
אבל אנחנו חצי מהאוכלוסיה.
אם נסתכל על הנתונים בהצלבה,
כמו שעשינו היום,
התמונה נהיית עוד יותר בעייתית.
מתוך 100 סרטים רק בשנה שעברה,
ב-48 סרטים לא הופיעה דמות מדברת שחורה או אפרו-אמריקאית אחת,
לא אחת.
ב-70 סרטים לא הופיעו דמויות מדברות של אסיאתים או אמריקאים-אסיאתים
שהן נערות או נשים.
בכלל.
ב-84 סרטים לא הופיעה דמות נשית מדברת אחת בעלת מוגבלות.
ב-93 סרטים לא הופיעה דמות מדברת של לסבית, ביסקסואלית או טרנסג'נדר.
זה לא תת-יצוג,
זו מחיקה.
אני קוראת לזה "מגיפת הבלתי נראות".
כשאנחנו עוברים מתפקידי רקע לתפקידים הראשיים
המצב עדיין נשאר בעייתי.
מתוך מאה סרטים בשנה שעברה,
רק ב-32 מהם הופיעה אשה כדמות הראשית או אחת משתי הדמויות המובילות את העלילה.
רק ב-3 מתוך 100 סרטים
הופיעה דמות נשית בלתי מיוצגת המובילה את העלילה,
ורק אישה אחת מרקע שונה
שהיתה בת 45 או יותר בזמן הקרנת הסרט.
עכשיו בא נסתכל בייצוג.
בנוסף למספרים שראיתם עכשיו,
יש סבירות הרבה יותר גבוהה שנשים יוצגו באופן מיני בסרט
ביחס לעמיתיהם הגברים.
למעשה, הסבירות היא פי שלוש
שהן יופיעו בבגדים חושפניים ומיניים,
בעירום חלקי,
והסבירות הרבה יותר גבוהה שיהיו רזות.
לפעמים, באנימציה, נשים כל כך רזות
שהיקף המותניים שלהן קרוב להיקף הזרוע העליונה שלהן
(צחוק)
אנחנו אוהבים לומר שלאותן נשים אין מקום לרחם
או כל איבר פנימי אחר.
(צחוק)
עכשיו ברצינות,
תיאוריות מציעות והמחקר מאשר
שחשיפה לאידיאליזציה של רזון ותוכן מחפיץ
יכולה להוביל לדימוי גוף בעייתי, הפנמה של אידיאל הרזון
והחפצה עצמית בקרב חלק מקהל הצופים הנשי.
ברור שמה שאנחנו רואים על המסך
ומה שאנחנו רואים בעולם,
לא תואמים זה לזה.
הם לא תואמים!
למעשה, אם היינו חיים בעולם הסרטים,
היה לנו משבר אוכלוסין.
אז, ברגע שזיהיתי את הדפוסים האלה,
רציתי לגלות למה,
ומסתבר שישנם שני גורמים לחוסר השוויון על המסך:
מין יוצר התוכן ותפיסות שגויות של הקהל.
בא נפרק אותם במהירות.
אם אתם רוצים לשנות כל אחד מן הדפוסים שהעלתי כאן,
כל מה שצריך לעשות הוא לשכור במאיות.
מסתבר, שבמאיות
גורמות, במונחים של סרטים קצרים וסרטי אינדי,
לעליה של נוכחות נשים ובנות על המסך,
יותר סיפורים המתרכזים סביב נשים,
ויותר סיפורים המערבים נשים בגיל 40 ומעלה על המסך,
משהו שהוא חדשות טובות עבור הקהל הזה.
יותר תת-ייצוג
(צחוק)
מצטערת.
(צחוק)
מצטערת אבל בעצם לא מצטערת.
יותר דמויות בלתי מיוצגות במונחים של גזע ואתניות,
והכי חשוב,
יותר נשים שעובדות מאחורי המצלמה
בתפקידי הפקה מרכזיים.
פתרון קל לבעיות שהעלינו.
או שלא?
למעשה זה לא.
800 סרטים, 2007-2015,
886 במאים
רק 4.1 אחוז מהם נשים.
רק שלושה הם אפרו-אמריקאים או שחורים,
ורק אישה אחת היתה אסיאתית.
אז למה כל כך קשה
לשכור במאיות
אם הן חלק מהפתרון?
ובכן, כדי לענות על שאלה זו,
ערכנו מחקר.
ראיינו עשרות אנשי תעשייה
ותחקרנו אותם על במאים.
מסתבר, שמפיקים, הן גברים והן נשים,
כשהם חושבים על במאי
הם חושבים על גבר.
תכונות המנהיגות מבחינתם
הן גבריות באופיין.
אז כשהם רוצים לשכור במאי
שינהל צוות, יוביל ספינה,
יהיה בעל החזון או גנרל פאטון,
כל הדברים שלמדנו --
המחשבות והרצונות שלהם דוחפים לכיוון הגברי.
התפיסה של במאי או מנהיג
אינה תואמת לתפיסה של אישה.
התפקידים אינם הולמים זה את זה,
מה שמתאים גם למחקר הרב בתחום הפסיכולוגי.
הגורם השני שתורם לחוסר השוויון על גבי המסך
הוא תפיסות שגויות של הקהל.
אני לא צריכה לספר לקהל הזה:
50 אחוזים מהאנשים שהולכים לקולנוע וקונים כרטיסים
הן נשים ובנות במדינה הזאת.
נכון?
אבל אנחנו לא נתפסות כקהל יעד בר קיימא או בעל פוטנציאל כלכלי.
יתרה מכך, ישנן כמה תפיסות שגויות
לגבי האם נשים יכולות לככב בסרט.
לככב בסרט משמעותו שתציב אישה במרכז,
אין למהלך זה את החזר ההשקעה
כמו בסרט בו הגבר במרכז הסיפור.
תפיסה שגויה זו היא יקרה.
נכון?
במיוחד אחרי ההצלחה המסחררת של סדרות הסרטים
כמו "משחקי הרעב"
"פיץ' פרפקט"
או אותו סרט אינדי קטן, "מלחמת הכוכבים: הכוח מתעורר".
הניתוח הכלכלי שלנו מראה שהמין של הדמות הראשית
לא משפיע על הצלחתו הכלכלית של הסרט בארצות הברית.
אבל מה כן משפיע?
עלויות הפקה בלבד
או בנוסף להיקף ההפצה של הסרט במדינה.
זה לא מין הדמות הראשית.
אז בנקודה זו, על כולנו להיות מדוכאים לחלוטין.
לא התרחש כל שינוי ב50 השנים,
מעט במאיות עובדות מאחורי המצלמה
ותעשיית הבידור לא סומכת עלינו כקהל יעד.
ובכן, אמרתי לכם שיהיה ניצוץ של תקווה,
והוא קיים.
יש למעשה פתרונות פשוטים וברי השגה
לתיקון של הבעיה הזאת
שקשורות ביוצרי תוכן,
מנהלים וצרכנים
כמו המשתתפים בחדר זה.
בא נדבר על חלק מהם.
הראשון הוא מה שאני קוראת לו "פשוט תוסיף חמש".
האם ידעתם שאם תסתכלו ברשימת 100 הסרטים הטובים ביותר בשנה הבאה
ופשוט תוסיפו חמש דמויות נשיות מדברות על המסך
לכל אחד מהסרטים האלה,
תיווצר נורמה חדשה.
אם היינו עושים זאת במשך שלוש שנים רצופות,
היינו מגיעים לשוויון מגדרי
בפעם הראשונה מזה מעל חצי מאה.
גישה זו עדיפה מכה סיבות.
אחת? היא לא גוזלת מקומות עבודה מהשחקנים הגברים.
חס וחלילה.
(צחוק)
שתיים, היא למעשה יעילה כלכלית. היא די זולה.
שלוש, היא בונה גישה לכישרון.
וארבע. היא מעניקה אנושיות לתהליך ההפקה.
למה? כי היא מוודאת שיהיו נשים על הסט.
הפתרון השני הוא עבור שחקנים מדרגה ראשונה.
שחקנים אלה, כפי שכולנו יודעים, יכולים להציב דרישות בחוזים שלהם.
במיוחד אלה שעובדים על הסרטים ההוליוודים הגדולים ביותר.
מה היה קורה אם אותם שחקנים
פשוט היו מוסיפים סעיף שוויון או תנאי הכללה
בחוזה שלהם?
מה זאת אומרת?
אתם בטח לא יודעים את זה אבל
בסרט עלילתי טיפוסי
יש בין 40-45 תפקידים עם מלל.
הייתי טוענת שרק 8-10 מאותן דמויות
הן ממש רלוונטיות לסיפור.
למעט אולי "הנוקמים", נכון?
מעט יותר ב"הנוקמים".
שאר התפקידים, כ30 ומשהו,
אין שום סיבה למה אותם תפקידים מינוריים
לא יכולים להתאים או לשקף את הדמוגרפיה
של המקום בו הסיפור מתרחש.
תנאי שוויון של שחקן מדרגה א' בחוזה שלו
יכול להתנות שאותם תפקידים
ישקפו את העולם בו אנחנו חיים.
אין שום סיבה שרשת טלויזיה,
סטודיו או חברת הפקה
לא יוכלו לאמץ את אותה שפה חוזית
בתהליך המשא ומתן שלהם.
פתרון שלישי:
פונה לתעשיית הבידור
והוליווד במיוחד,
שתאמץ את חוק רוני
כשמדובר בנהלי שכירות של במאים.
בליגת האלופות בפוטבול, חוק רוני קובע
שאם קבוצה רוצה לשכור מאמן מחוץ לארגון,
הם צריכים לראיין מועמד בלתי מיוצג.
אותו העקרון צריך לחול גם בסרטים הוליוודיים.
איך?
באותם סרטים מצליחים,
מנהלים וסוכנים יכולים לוודא
שנשים ואנשים בעלי צבע לא רק יופיעו ברשימות ההתחלתיות,
אלא גם ירואיינו לתפקיד ממש.
אפשר לשאול,
למה זה חשוב?
כי זה חושף או מציג בפני המנהלים נשים במאיות
שאחרת היו נופלות בפח של נהלי שכירות מפלים.
ופתרון רביעי
הוא עבור הצרכנים כמוני וכמוכם.
אם אנחנו רוצים לראות יותר סרטים שהופקו על ידי, עבור ועל נשים,
עלינו לתמוך בהם.
זה כולל ללכת לרשת בתי הקולנוע של סרטים עצמאיים
במקום הרשת הגדולה.
או אולי זה כרוך בגלילה של העכבר יותר למטה בעמוד
כדי למצוא סרט שבוים על ידי אישה במאית.
או אולי לשלוח צ'ק ולממן סרט,
דווקא זה שמבוים על ידי אישה מרקע בלתי מיוצג.
נכון?
אנחנו צריכים לכתוב, להתקשר ולשלוח אימיילים לחברות
שמפיקות ומפיצות סרטים,
ואנחנו צריכים לפרסם בחשבונות המדיה החברתית שלנו
כשאנחנו רוצים לראות ייצוג מכליל,
נשים על המסך,
והכי חשוב, נשים מאחורי המצלמה.
אנחנו צריכים להשמיע את קולנו ולדרוש תמורה בעד כספינו.
יש לנו את היכולת לשנות את העולם בנושא הזה.
ארצות הברית והתוכן שלה,
והסרטים במיוחד,
שבו את דמיונם של קהלים בכל רחבי העולם.
בכל העולם.
כלומר שלתעשיית הסרטים יש גישה חסרת תקדים
להפיץ סיפורים בנושא שוויון
בכל רחבי העולם.
דמיינו מה היה קורה
אם תעשיית הסרטים היתה מיישרת את ערכיה
עם מה שהיא מציגה על המסך.
זה יכול להוליד הכללה
וקבלה עבור נשים וילדות,
אנשים בעלי צבע עור,
קהילת הלהט"בים,
בעלי מוגבלויות,
וכל כך הרבה אחרים בכל העולם.
הדבר היחיד שתעשיית הסרטים צריכה לעשות הוא לשחרר את הנשק הסודי שלה,
וזה סיפור סיפורים.
בתחילת ההרצאה
אמרתי שסרטים --
שהם יכולים לתת לנו חוויה,
אבל אני רוצה לטעון שסרטים, הם יכולים לשנות אותנו.
אף אחד מאתנו כאן בחדר
לא גדל או חווה עולם סיפורי
בעל דמויות נשיות נוכחות באופן מלא,
אף אחד מאתנו,
כי המספרים לא השתנו.
מה יקרה אם הדור הבא של קהלים
יגדל עם מציאות מסך שונה לחלוטין?
מה יקרה?
אני כאן היום כדי לספר לכם
שזה לא רק אפשרי לשנות את מה שאנחנו רואים על המסך
אלא שאני חסרת סבלנות שזה כבר יגיע.
אז בא נחליט לפעול כבר היום
למחוק את מגפת הבלתי נראות.
ובא נסכים לפעול היום
להסכים שהקהל בארצות הברית ובעולם כולו
דורשים וזכאים ליותר.
ובא נסכים היום
שהדור הבא של צופים וקהלים
שמגיע להם לראות את הסיפורים
שאנחנו מעולם לא יכולנו לראות.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)