Bună!
Mă aflu aici pentru a vă povesti despre muza mea din regnul animal:
leneșul.
(Râsete)
Cercetez viața neobișnuită a celui mai lent animal de pe Pământ
de zece ani.
Încă îmi amintesc prima oară când am văzut un leneș.
Am fost fascinată de biologia lor ciudată.
Spuneți și voi, cum să nu iubești un animal care s-a născut
cu un zâmbet ștrengăresc pe față?
(Râsete)
Și cu nevoia de a îmbrățișa.
Publicul: Oooo!
Dar leneșii sunt foarte greșit înțeleși.
S-au pricopsit cu o denumire peiorativă
și sunt dezaprobați pentru viața lor lentă,
care nu are nimic de-a face cu cea a unui adevărat luptător
prins în ritmul alert al supraviețuirii.
Ei bine, am venit aici să vă spun că avem o părere total greșită despre leneși,
și că dacă i-am înțelege mai bine,
am avea o șansă mare să salvăm această planetă pe care trăim laolaltă.
Prima defăimare a leneșilor pe care am găsit-o
îi aparține unui conchistador spaniol, Valdés,
care a descris pentru prima oară un leneș în a sa Enciclopedie a Lumii Noi.
A descris leneșul ca fiind:
„cel mai idiot animal de pe pământ...
N-am văzut în viața mea un animal mai urât sau mai nefolositor.”
(Râsete)
O, Valdés, câtă sinceritate!
(Râsete)
Aș avea ceva de comentat cu privire la abilitățile de desenator ale lui Valdés.
(Râsete)
Ziceți și voi, ce înțelegeți de-aici?
(Râsete)
N-am mai văzut o reprezentare a unui leneș atât de inutilă.
(Râsete)
Totuși, o bilă albă pentru el
e că i-a desenat leneșului o față destul de „umană”,
și leneșii chiar au fețe foarte „umane”.
Acest leneș, pe care l-am fotografiat în Costa Rica, seamănă mult cu Ringo Starr.
(Râsete)
Dar dacă mă gândesc bine, leneșii în general seamănă cu The Beatles.
(Râsete)
Ia uitați o asemănare foarte bună cu Paul.
Dar, ca și The Beatles, leneșii au și ei foarte mult succes.
Ei provin dintr-o linie străveche de mamifere, care avea zeci de specii,
incluzând leneșul gigant de pământ, care era cam cât un elefant mai mic.
Erau printre singurele animale care mâncau avocado cu tot cu sâmbure,
și apoi eliminau sâmburele.
Așa că... (Râsete)
Unii dintre voi s-au prins deja.
(Râsete)
Așa că, fără leneși,
foarte posibil că azi nu am fi avut bruschete cu avocado,
ceea ce i-ar fi lăsat pe hipsterii din ziua de azi fără opțiuni la micul dejun.
(Râsete)
(Aplauze)
Astăzi, mai există șase specii de leneși, împărțite în două grupuri.
Grupul Bradypus: leneșii cu trei degete,
care au frizuri ca Beatleșii și zâmbet à la Monalisa.
Și mai sunt leneșii cu două degete.
Ăștia arată ca o corcitură între un Wookie și un porcușor,
trăiesc în jungla Americii Centrale și de Sud,
și le merge foarte bine.
Într-un cercetare realizată în anii '70,
în jungla tropicală din Panama,
a reieșit că leneșii erau cele mai numeroase animale mari.
Mai precis, reprezentau un sfert din totalul de mamifere.
O groază de leneși, nu?
Asta înseamnă că e ceva ce ei fac foarte bine.
Așa că ce-ar fi dacă, în loc să luăm leneșii în derâdere,
am încerca să învățăm ceva de la ei?
Noi, oamenii, suntem obsedați de viteză.
Să fii mereu ocupat a devenit o virtute,
și convenabilul ia locul calității în dorința noastră de rapiditate.
Dependența de viteză ne distruge, și distruge planeta.
Idolatrizăm animale precum ghepardul, „Ferrari-ul regnului animal”,
capabil să accelereze de la zero la 100 km/h în trei secunde.
Așa, și?
(Râsete)
(Aplauze)
Și ce dacă?
Leneșul, pe de altă parte,
poate atinge lejer cinci metri pe minut,
dacă bate vântul din spate.
(Râsete)
Dar, să fii rapid are un preț.
Ghepardul e rapid, dar forța lui lasă de dorit.
Așa că, în unul din zece cazuri,
cedează prada unor animale mai puternice, cum sunt hienele.
Nu-i de mirare că hienele râd.
(Râsete)
Leneșul, pe de altă parte,
are o abordare mai discretă în privința mesei.
Ei trăiesc prin „capturarea” și consumarea de frunze
care stau pe loc.
(Râsete)
Dar, vedeți voi, frunzele nu vor nici ele să fie mâncate,
așa că sunt pline de toxine, care le fac greu de digerat.
Prin urmare, ca să le poată mânca,
a trebuit ca leneșii să devină niște atleți și ei,
atleți ai digestiei.
(Râsete)
Arma secretă a leneșului este un stomac tetra-cameral,
și tot timpul din lume.
Au cea mai înceată digestie dintre toate mamiferele cunoscute.
Poate dura și o lună să digere o singură frunză,
ceea ce le dă mai mult decât suficient timp să proceseze toxinele din ea.
Deci, leneșii nu sunt leneși.
Chiar nu, ei sunt foarte ocupați.
Să digere.
(Râsete)
Da, foarte ocupați.
(Râsete)
Muncitor, leneșul ăsta, foarte muncitor.
Dar știm că frunzele au valoare energetică mică,
așa că leneșii au ajuns să consume cât de puțină energie posibil.
Ei depun cam 10% din efortul depus de un mamifer de dimensiuni similare
și reușesc să supraviețuiască cu 100 de calorii pe zi,
datorită unor tehnici de adaptare ingenioase.
Bradypus, leneșul cu trei degete,
are mai multe oase cervicale decât orice alt mamifer,
chiar și decât girafa.
Asta înseamnă că-și pot întoarce capul la 270 de grade,
și se pot scărpina peste tot,
fără să fie necesar să-și miște prea mult corpul.
(Râsete)
Mai înseamnă și că sunt niște înotători surprinzător de buni.
Leneșii pot înainta în apă
de trei ori mai repede decât pe pământ,
fiind ținuți la suprafață
de gazele reținute.
(Râsete)
Așa că...
(Râsete)
Din câte știm, leneșii sunt singurele mamifere care nu au flatulență.
Când au nevoie să elimine gaze,
le resorb în sânge
și le elimină pe gură, într-un fel de flatulență orală.
(Râsete)
Faptul că trăiesc cu capul în jos de asemenea duce la economie de energie.
Au jumătate din mușchii scheletici ai unui mamifer terestru.
Nu au prea mulți mușchi extensori,
care susțin greutatea;
în schimb, au mușchi retractori, cu ajutorul cărora se târăsc.
Au gheare lungi, curbate, și o rezistență crescută la oboseală,
astfel că ei pot efectiv să atârne ca un hamac fericit și blănos
ore în șir.
Leneșii pot face aproape orice în această poziție răsturnată.
Dorm, mănâncă, își nasc chiar și puii așa.
Gâtul și vasele lor sanguine sunt adaptate
să pompeze sânge și să înghită mâncarea contrar forței gravitaționale.
Au zone aderente pe coaste
care împiedică stomacul lor uriaș să le zdrobească plămânii.
Iar blana le crește în sens invers,
ca să rămână uscați după o ploaie tropicală.
Singura problemă ar fi că dacă întorci un leneș invers,
gravitația învinge demnitatea.
Publicul: Ooooo!
Nu se pot susține.
Încep să se târască de parcă s-ar cățăra pe un munte plat.
Eu cred că de aceea primii exploratori, ca Valdés,
i-au desconsiderat atâta,
pentru că ei observau leneșii într-o poziție nefirească, afară din context.
Am petrecut multe ore fericite, vrăjită de felul cum se mișcă leneșii.
Carența lor musculară nu e o piedică pentru forța și agilitatea lor.
Sunt maeștri Zen ai naturii, molateci, ca într-un balet cu încetinitorul
(Râsete)
și cu autocontrolul unui maestru Tai Chi.
Acesta a adormit la jumătatea drumului, lucru deloc neobișnuit.
(Râsete)
Probabil vă întrebați:
Cum scapă nevânat un sac atârnat mâncător de frunze?
Bună întrebare.
Acesta e unul din principalii prădători ai leneșului.
Acvila harpia.
Poate zbura cu o viteză de 80 km/h,
are gheare la fel de mari ca ale ursului grizzly,
privire ascuțiță,
iar acea coamă de pene focalizează sunetul,
astfel că nu-i scapă nici cel mai mic foșnet.
Leneșul, pe de altă parte, are auzul slab, nu vede bine,
și fuga din fața pericolului în mod clar nu e o opțiune.
Nu, el supraviețuiește purtând o mantie a invizibilității,
ca un adevărat Harry Potter.
Blana lor are adâncituri care rețin umezeala
și se comportă astfel ca mici culturi de alge
ce devin mediu propice pentru nevertebrate.
Astfel, leneșii devin mini-ecosisteme în mișcare lentă.
Devin una cu copacii.
Credem că mișcările lor sunt atât de încete,
încât scapă radarului vigilent al acvilei,
în timp ce planează deasupra pădurii în căutare de mișcare.
Leneșii sunt niște ninja camuflați,
care rar părăsesc siguranța desișului.
Poate doar ca să defecheze,
și asta se întâmplă cam o dată pe săptămână, la baza unui copac.
Acest comportament riscant și consumator de energie a fost mereu un mister,
și sunt multe teorii care încearcă să-l explice.
Eu cred că așa lasă ei mesaje mirositoare, subtile, pentru posibili parteneri.
Vedeți voi, leneșii sunt în general ființe tăcute și solitare,
cu excepția perioadei când femela e în călduri.
Atunci ea se urcă în vârful copacului și țipă după sex.
Extrem de ascuțit.
(Râsete)
Nu mă credeți?
(Strigăt de leneș)
Extrem de ascuțit.
Doar această notă atrage atenția masculului,
deoarece imită sunetul păsării Kiskadee.
Femela rămâne ascunsă,
chiar dacă țipă din toți plămânii după sex.
Strigătele ei de împerechere vor străbate pădurea,
și masculii vor porni încet către ea.
(Râsete)
Mesajele mirositoare lăsate de ea îl vor ghida pe Romeo către copacul corect,
ca nu cumva să irosească energie prețioasă cățărându-se în copacul greșit.
Împerecherea e singurul lucru pe care leneșii îl fac rapid.
I-am văzut făcând asta în libertate
și totul e gata în câteva secunde.
În fond, de ce să irosești atâta energie,
mai ales după o așa călătorie?
(Râsete)
Față de alte mamifere,
leneșii nu consumă energie pentru a-și păstra căldura corpului.
Energia solară e gratis,
așa că se scaldă în soare ca șopârlele
și au o blană neobișnuit de deasă pentru tropice, ca să păstreze căldura.
Leneșii au un metabolism incredibil de lent.
Și cred că asta poate fi o explicație
pentru faptul că uneori se vindecă de niște răni
care ar fi fatale pentru alte mamifere.
Acest leneș și-a revenit după o dublă amputare,
și știu leneși care au reușit să supraviețuiască
chiar și în urma electrocutării.
Credem că un metabolism lent poate fi cheia supraviețuirii în cazul extincției.
Cercetătorii de la Universitatea din Kansas, în timp ce studiau moluștele,
au descoperit că exista o legătură directă între rata metabolismului
și dispariția speciei.
Leneșii există pe acest pământ, într-o formă sau alta,
de peste 40 de milioane de ani.
Secretul succesului e natura lor leneșă.
Sunt exemple vii de economisire a energiei.
Și am înființat Societatea de Apreciere a Leneșilor,
pentru a le apăra și promova stilul de viață lent, uniform, sustenabil.
Eu sunt destul de rapidă de felul meu.
Sigur ați observat asta.
Iar leneșii m-au învățat s-o las mai ușor.
Cred că întreaga planetă ar avea de câștigat
dacă am învăța de la ei să digerăm mai ușor.
Ce-ar fi să îmbrățișăm cu toții leneșul din noi
și s-o lăsăm mai încet,
să fim mai prezenți,
să reducem risipa asociată confortului,
să fim economi cu energia noastră,
să reciclăm creativ,
și să ne reconectăm cu natura.
Mi-e teamă că dacă nu facem asta
vom fi noi, oamenii, catalogați drept
„cele mai idioate animale de pe Pământ”.
Vă mulțumesc mult!
Lenea fie cu voi!
(Aplauze)