אנחנו מדברים היום על שכנוע מוסרי.
מה מוסרי ומה לא מוסרי
כשמנסים לשנות התנהגות של אנשים
באמצעות טכנולוגיה ועיצוב?
ואני לא יודע למה אתם מצפים,
אבל כשחשבתי על הנושא הזה,
הבנתי כבר בהתחלה
שאין לי תשובות.
אני לא יודע להגיד לכם מה מוסרי ומה לא
מפני שאנחנו חיים בחברה פלורליסטית.
הערכים שלי יכולים להיות שונים בצורה קיצונית
משלכם.
כלומר, מה שאני מחשיב לפיהם כמוסרי או לא מוסרי
איננו בהכרח מה שאתם מחשיבים למוסרי או לא מוסרי.
אך גם הבנתי שיש דבר אחד שאני יכול לתת לכם.
וזה מה שהבחור הזה שמאחורי נתן לעולם --
סוקרטס.
שאלות.
מה שאני יכול לעשות ומה שהייתי רוצה לעשות איתכם
הוא לתת לכם, כמו השאלה בהתחלה,
סט של שאלות
כדי שתבינו בעצמכם,
שכבה אחרי שכבה,
כמו קילוף בצל,
להגיע ללב של מה שאתם מאמינים
שהוא שכנוע מוסרי או לא מוסרי.
וברצוני לעשות את זה עם כמה דוגמאות
של טכנולוגיות בהן נעשה שימוש במרכיבים של משחקים
כדי לגרום לאנשים לעשות דברים.
אז הראשון הוא מאוד פשוט, שאלה מאוד ברורה מאליה
שברצוני להציג לכם:
מה הכוונות שלכם כשאתם מעצבים משהו?
וכמובן שכוונות הן לא הדבר היחיד,
אז הנה דוגמה נוספת לאחד היישומים האלה.
יש כיום כמה סוגים כאלה של לוחות בקרה אקולוגיים --
לוחות-שעונים שבנויים במכוניות
שמנסים להניע אתכם לנהוג בצורה שחוסכת יותר דלק.
זאת ה"ניסאן מייליף",
שבה הרגלי הנהיגה שלכם מושווים
לעומת הרגלי הנהיגה של אנשים אחרים,
אז אתם יכולים להתחרות מי נוהג
בצורה הכי חסכונית.
ומסתבר שהדברים האלה מאד אפקטיביים,
כל כך אפקטיביים שהם מניעים אנשים
לפתח הרגלי נהיגה לא בטוחים--
כמו לא לעצור באור אדום.
מפני שכך עליכם לעצור ולהפעיל שוב את המנוע,
וזה מנצל הרבה דלק, נכון?
אז למרות שזהו יישום עם כוונה טובה,
ברור שהיתה לו השפעה שלילית.
והנה עוד דוגמה להשפעה שלילית כזו.
ראוי לשבח:
אתר שמאפשר להורים לתת לילדיהם עיטורים
על עשיית דברים שההורים רוצים שהילדים יעשו --
כמו לקשור את השרוכים.
ובהתחלה זה נשמע נחמד מאד,
מאד נעים, מלא כוונות טובות.
אך מסתבר, אם מסתכלים במחקר שבדק את צורת החשיבה של אנשים,
שמתן חשיבות לתוצאות,
מתן חשיבות להכרה חברתית,
מתן חשיבות לאישורים החברתיים האלה
איננו בהכרח מועיל מאד
לבריאות הנפשית בטווח הארוך.
עדיף שיהיה חשוב לכם שילמדו משהו.
עדיף שיהיה אכפת לכם מעצמכם
מאשר איך אתם נראים בעיני אחרים.
אז סוג אמצעי כזה בו משתמשים ליצירת מוטיבציה
למעשה בעצמו
יוצר תופעות שליליות בטווח הארוך
כי בכל פעם שאנו משתמשים בטכנולוגיה
שמנצלת משהו כמו הכרה חברתית או מעמד,
אנחנו למעשה מעודדים את זה
כדבר טוב ונורמלי שיש לתת לו חשיבות --
ובכך אולי גורמים לאפקט מזיק
על בריאותנו הנפשית כחברה לאורך זמן.
אז הנה שאלה שניה ודי מובנת מאליה:
מה ההשפעות של מה שאתם עושים?
ההשפעות המושגות בעזרת המכשיר,
כמו פחות דלק,
כמו גם השפעות הכלים בהם משתמשים
כדי לגרום לאנשים לעשות דברים --
הכרה פומבית.
האם כל זה-- כוונה, תוצאה?
יש כמה טכנולוגיות
שמשלבות בבירור את שתיהן.
השפעות לטווח ארוך וגם לטווח קצר
לצד כוונה חיובית כמו החופש לפי פרד סטוצמן,
כשכל העניין ביישום הזה,
הוא, ובכן, אנחנו בדרך כלל מופצצים
בשיחות ובבקשות של אנשים אחרים,
עם ההתקן הזה אפשר לכבות את הקישוריות לאינטרנט
בכל מחשב לזמן מוגדר מראש
כדי שאפשר יהיה לעבוד בשקט.
ואני חושב שרובנו נסכים,
שיש בכך כוונה טובה
וגם תוצאות טובות.
במילותיו של מישל פוקו,
"זו טכנולוגיה של העצמי."
זו טכנולוגיה שנותנת כוח ליחיד
לקבוע את דרך חייו,
לעצב את עצמו.
אבל הבעיה היא,
כמו שפוקו מראה,
שלכל טכנולוגיה של העצמי
יש מצד שני טכנולוגיה של שליטה.
כמו שרואים כיום בדמוקרטיות הליברליות,
החברה, המדינה,
לא רק מאפשרות לנו לקבוע מי אנחנו ולעצב את עצמנו,
הן גם תובעות את זה מאיתנו.
הן תובעות שנשפר את עצמנו,
שנשלוט בעצמנו,
שננהל את עצמנו באופן רציף
מפני שזו הדרך היחידה
בה חברה ליברלית כזו פועלת.
הטכנולוגיות האלו רוצות שנמשיך לשחק
במשחק שהחברה אירגנה לנו.
הם רוצים שנתאים עוד יותר את עצמנו.
הם רוצים שנמטב את עצמנו כדי שנשתלב בו.
אני לא אומר שזה בהכרח רע .
אני רק חושב שהדוגמה הזו
מובילה אותנו להבנה הכללית,
שיהיו אשר יהיו הטכנולוגיה או העיצוב,
גם אם זה מכוונות טובות או עם תוצאות טובות--
כמו החופש לפי סטוצמן --
תמיד מוטמעים בתוכו ערכים מסוימים.
ואנחנו יכולים לפקפק בערכים האלו.
אנו יכולים לשאול: האם זה טוב
שכולנו כל הזמן משפרים את עצמנו
כדי להתאים טוב יותר לחברה?
או דוגמה אחרת,
מה דעתכם על איזו טכנולוגיה רבת-השפעה
שמשכנעת נשים מוסלמיות ללבוש את כיסויי הראש שלהן?
האם זו טכנולוגיה טובה או רעה
מבחינת הכוונות או התוצאות שלה?
ובכן, עקרונית זה תלוי
מהם הערכים לפיהם
עושים שיפוט כזה.
והנה שאלה שלישית:
באיזה ערכים אתם משתמשים כדי לשפוט?
ואם מדברים על ערכים,
הבחנתי שבדיון של שכנוע מוסרי ברשת,
וכשאני מדבר עם אנשים,
רוב הפעמים יש הטיה מוזרה.
וההטיה הזו היא שאנחנו שואלים,
האם זה או ההוא "עדיין" אתיים?
האם זה "עדיין" תקין?
אנחנו שואלים שאלות כמו,
האם זה טופס התרומה של אוקספאם --
בו התרומה החודשית הרגילה היא בררת המחדל
ואנשים, אולי בלי להתכוון,
מעודדים או נדחפים ככה
לתת תרומות קבועות במקום תרומה חד פעמית --
האם זה עדיין תקין?
האם זה עדיין אתי?
אנחנו מגיעים לתחתית.
אבל למעשה, השאלה הזו
"האם זה עדיין אתי?"
היא רק דרך אחת להביט באתיקה.
מפני שאם אתם מביטים בהתחלה של האתיקה
בתרבויות מערביות,
אתם רואים רעיון שונה לגמרי
של מה אתיקה יכולה להיות.
לאריסטו, אתיקה לא היתה השאלה,
האם זה עדיין טוב, או שזה רע?
אתיקה נגעה לשאלה של איך לחיות את החיים טוב.
והוא שם את זה במילה "ארטה,"
שאנחנו, מהלטינית, תרגמנו את "סגולה."
אבל בעצם היא אומרת מצויינות.
זה אומר לחיות ולמצות את הפוטנציאל המלא שלכם
כבני אדם.
וזה הרעיון
שאני חושב, שפול ריצ'ארד ביוקאנן הכניס באופן יפה למאמר
שם הוא אמר, "מוצרים הם ויכוחים ברורים
על איך אנחנו צריכים לחיות את חיינו."
העיצובים שלנו הם לא אתיים או לא-אתיים
בזה שהם משתמשים באמצעים אתיים או לא-אתיים כדי לשכנע אותנו.
יש להם רכיב מוסרי
רק בסוג החזון והשאיפה של החיים הטובים
שהם מציעים לנו.
ואם אתם מביטים לתוך הסביבות המעוצבות סביבנו
עם עדשה מסוג כזה,
ושואלים, "מהו החזון של חיים טובים
שהמוצרים שלנו, העיצובים שלנו, מציגים לנו?",
ואז הרבה פעמים אתם רועדים,
מכמה מעט ציפינו אחד מהשני,
מכמה מעט נראה שאנחנו מצפים
מחיינו ואיך החיים הטובים נראים.
אז זו השאלה הרביעית שהייתי רוצה להשאיר אתכם:
איזה חזון של החיים הטובים
העיצובים שלכם מעבירים?
ואם מדברים על עיצוב,
אתם רואים שכבר הרחבתי את הדיון.
מפני שזה לא רק טכנולוגית שכנוע שאנחנו מדברים עליה פה,
זה כל פיסה של עיצוב שאתם מוציאים לעולם.
אני לא יודע אם אתם מכירים
את חוקר מתקשורת הגדול פול ווציטוויק
שבשנות ה60, טען
שאנחנו לא יכולים לא לתקשר.
אפילו אם נבחר לשתוק,
אנחנו בוחרים לשתוק. אנחנו מתקשרים משהו בזה שאנחנו בוחרים לשתוק.
ובאותה דרך שאנחנו לא יכולים לא לתקשר,
אנחנו לא יכולים לא לשכנע.
מה שלא נעשה או נמנע מלעשות,
מה שלא נוציא החוצה כפיסת עיצוב
לעולם
יהיה לו מרכיב שכנועי.
הוא מנסה להשפיע על אנשים,
הו שם סוג של חזון של החיים הטובים
שם לפנינו.
שזה מה שפטר פול פרביק,
הפילוסוף ההולנדי של הטכנולוגיה, אומר.
לא משנה אם אנחנו כמעצבים מתכוונים לזה או לא,
אנחנו ממשים מוסריות.
אנחנו הופכים דברים מסויימים לקשים או קלים יותר לעשיה.
אנחנו מארגנים את הקיום של אנשים.
אנחנו שמים סוג של חזון של מה טוב או מה רע
או נורמלי או רגיל לפני אנשים
על ידי כל דבר שאנחנו שמים שם בחוץ בעולם.
אפילו משהו רגיל כמו סט של כיסאות בית ספר
הוא טכנולוגיה משכנעת.
מפני שזה מציג וממחיש
סוג של חזון של החיים הטובים --
החיים הטובים בהם הוראה ולמידה והקשבה
הם אדם אחד מלמד, והאחרים מקשיבים,
בהם זה נוגע, לימוד נעשה בישיבה,
בה אתם לומדים בעצמכם,
בה אתם לא אמורים לשנות את החוקים האלה
מפני שהכסאות מקובעים לרצפה.
ואפילו משהו פשוט כמו כיסא מעוצב אחד --
כמו זה של ארנה ג'ייקובסון --
בטכנולוגיה שיכנועית.
מפני, ששוב, זה מעביר את הרעיון של חיים טובים.
חיים טובים --
חים שאתם אומרים שאתם כמעצבים מסכימים
כשאתם אומרים, "בחיים הטובים,
מוצרים מיוצרים כברי קיימא או לא ברי קיימא כמו הכיסא הזה.
מתייחסים לעובדים טוב או רע
כמו שהתייחסו לעובדים שבנו את הכסא הזה."
החיים הטובים הם חיים בהם עיצוב הוא חשוב
מפני שברור שמישהו השקיע את הזמן ואת הכסף
על סוג כזה של כיסא מעוצב היטב,
שם מסורתי הוא חשוב
מפני שזה קלאסיקה מסורתית
ולמישהו היה אכפת מזה,
וכשיש משהו כמו צריכה ניכרת,
שם זה בסדר ונורמלי
לבזבז כמויות עצומות של כסף על כזה כיסא
כדי לאותת לאנשים אחרים מה הסטטוס הסוציאלי שלכם.
אז אלה סוגים של שכבות, סוג השאלות
שרציתי להעביר אותכם דרכן היום --
השאלה של, מה הכוונות
שאתם מביאים כשאתם מעצבים משהו?
מה ההשלכות, מכוונות או לא, שיש לכם?
מה הערכים בהם אתם משתמשים בהם
כדי לשפוט את אלה?
מה המעלות, השאיפות
שאתם מבטאים בזה?
ואיך זה משפיע,
לא רק על טכנולוגיה שכנועית,
אלא לכל דבר שאתם מעצבים?
האם אנחנו עוצרים פה?
אני לא חושב.
אני חושב שכל הדברים האלה הם בסופו של דבר מודעים
על ידי כל זה --
וזה כלום חוץ מהחיים עצמם.
למה, כשהשאלה של מה הם החיים הטובים
מידעת כל דבר שנחנו מעצבים,
האם אנחנו עוצרים בעיצוב ולא שואלים את עצמנו,
איך זה משפיע על החיים שלנו?
"למה המנורה או הבית צריכים להיות אובייקט אומנות,
אבל לא חיינו?"
כמו שמישל פוקו אומר את זה.
רק לתת לכם דוגמה פרקטית של באסטר בנסון.
זה באסטר יושב על כיסא נמשך
במשרד של הסטארט אפ החדש שלו מעבדות ההרגל,
שם הם מנסים לבנות אפליקציות אחרות
כו חודש בריאות לאנשים.
ולמה הוא בונה משהו כזה?
ובכן הנה סט של אקסיומות
שמעבדות ההרגל, הסטרט אפ של באסטר, העלו בעצמם
על איך הם רצו לעבוד יחד כצוות
כשהם בונים את האפליקציות האלה --
סט של עקרונות מוסריים שהם יצרו בעצמם
לעבודה יחד --
ואחד מהם היה,
"אנחנו דואגים לבריאות של עצמנו ומנהלים את סדר היום שלנו."
מפני שבסופו של דבר איך אתם יכולים לשאול את עצמכם
ואיך אתם יכולים למצוא את התשובה
על איזה חזון של חיים טובים
אתם רוצים להעביר וליצור עם העיצובים שלכם
בלי לשאול את השאלה,
איזה חזון של החיים הטובים
אתם עצמכם רוצים לחיות?
ועם זה, אני מודה לכם.
(מחיאות כפיים)