Când am stat prima dată într-o sală de operații
și am urmărit o operație reală
nu știam la ce să mă aștept.
Eram student la Inginerie.
Credeam că va fi ca la televizor:
muzică rău-prevestitoare în fundal,
sudoarea scurgându-se pe fața chirurgului.
Dar nu a fost deloc așa.
Se auzea muzică, cred că era Madona.
Și se conversa mult,
nu doar despre ritmul cardiac, ci și despre sport și planuri de weekend.
De atunci, cu cât am urmărit mai multe operații, mi-am dat seama că, într-un fel ciudat,
e doar o zi obișnuită la birou.
Dar uneori muzica e dată mai încet
toți se opresc din vorbit și își îndreaptă privirea în același loc.
Și atunci știi că ceva critic și periculos se întâmplă.
Prima dată când am văzut așa ceva,
urmăream un tip de operație numită laparoscopică.
Pentru cei care nu sunteți familiarizați,
în locul inciziei mari și deschise,
în operația laparoscopică, chirurgul creează trei incizii mici,
inserează instrumente lungi și subțiri și o cameră video
și face procedura în interiorul pacientului.
E excelent pentru că scade riscul infecțiilor,
există mai puțină durere și durata de recuperare scade.
Dar există un risc.
Inciziile sunt create cu un instrument lung și ascuțit numit „trocar”.
Doctorul folosește acest instrument presând-ul pe abdomenul pacientului
până când acesta e perforat.
Toți din sala de operații
se uitau la acel aparat în acea zi,
pentru că necesita întreaga atenție
să nu străpungă organele și vasele de sânge de dedesubt.
Problema ar trebui să vă fie cunoscută, pentru că sigur că ați mai văzut-o undeva.
(Râsete) (Aplauze)
Vă amintiți?
Știați că paiul va străpunge punga
dar nu știați dacă va ajunge pe partea cealaltă,
direct în mână, sau dacă veți da suc peste tot,
dar erați terifiați, nu?
De fiecare dată când ați făcut asta,
ați trecut prin aceleași legi fizice
pe care le urmăream eu în sala de operație în acea zi.
Și se pare că este într-adevăr o problemă.
În 2003, FDA anunța că incizia cu trocarul
ar putea fi cel mai periculos pas în operațiile minore.
În 2009, un ziar a anunțat că trocarul
e cauza a mai mult de jumătate din complicațiile laparoscopice
Iar asta nu s-a schimbat timp de 25 de ani.
Când am ajuns la facultate, voiam să lucrez la acest lucru.
Încercam să-i explic unui prieten cu ce îmi petreceam timpul
și i-am spus:
e ca și cum dai găuri în perete
ca să agăți ceva în apartamentul tău.
Există momentul când burghiul străpunge peretele și face această perforare.
S-a uitat la mine și a spus:
Ca atunci când forează craniile oamenilor?
Iar eu i-am răspuns: Poftim?
Apoi am cercetat și chiar perforează creierele oamenilor.
Multe proceduri neurologice încep cu o incizie în craniu.
Iar dacă chirurgul nu-i atent, poate străpunge creierul.
Acela a fost momentul când am început să mă gândesc:
perforarea craniului, operații laparoscopice, de ce nu și alte arii?
Când ați fost ultima dată la medic și n-ați fost înțepat cu ceva?
Adevărul este că în medicină, inciziile sunt peste tot.
Iată câteva proceduri pe care le-am găsit
care implică măcar o incizie a țesutului.
Dacă luăm doar trei dintre ele:
operația laparoscopică, anestezia epidurală și perforarea craniană.
Aceste proceduri cauzează peste 30.000 de complicații în fiecare an,
și asta doar în Statele Unite.
Cred că-i o problemă ce merită soluționată.
Să aruncăm o privire la instrumentele folosite pentru aceste proceduri.
Menționasem anestezia epidurală. Acesta e un ac epidural.
Se folosește la perforarea ligamentelor coloanei
și în anestezia din timpul travaliului.
Acesta-i un set de unelte pentru biopsia măduvei spinării.
Pătrund în os și colectează măduvă sau mostre osoase.
Asta-i o baionetă din Războiul Civil.
(Râsete)
Dacă v-aș fi spus că e un instrument medical, probabil m-ați fi crezut.
În fond, care-i diferența?
Cu cât am cercetat mai mult,
am realizat că trebuie să existe o modalitate mai bună pentru asta.
Pentru mine, cheia acestei probleme
este că toate aceste dispozitive împărtășesc un set comun de legi fizice.
Care sunt aceste legi fizice?
Să ne întoarcem la perforarea peretelui.
Aplici o forță pe burghiu, spre zid, da?
Newton spune că peretele se va opune cu aceeași forță;
egală și opusă.
În timp ce forezi în perete, aceste forțe se echilibrează.
Dar există acel moment, când burghiul trece prin perete,
și în acel moment, zidul nu mai opune rezistență.
Dar creierul nu a reacționat la schimbarea de forțe.
Și pentru o miime de secundă, încă există apăsare.
Iar acea forță neechilibrată cauzează o accelerare.
Atunci se produce perforarea.
Dar dacă în momentul perforării ai putea trage vârful înapoi?
Să oprești accelerarea.
Asta mi-am propus să fac.
Imaginați-vă că aveți un dispozitiv cu vârf ascuțit care pătrunde prin țesut.
Care e cel mai ușor mod de a trage vârful înpoi?
Am ales un arc.
Când se întinde arcul, vârful iese în exterior gata să perforeze țesutul,
iar arcul vrea să tragă vârful înpoi.
Dar cum menții vârful în exterior până în momentul perforării?
Folosesc acest mecanism.
Când vârful dispozitivului apasă țesutul
mecanismul se extinde și se proptește în perete.
Fricțiunea generată îl blochează și împiedică arcul să retracteze vârful.
Dar chiar în momentul perforării, țesutul nu mai poate rezista
iar mecanismul se deblochează și arcul retrage vârful.
Să vă arăt cu încetinitorul, cu două mii de cadre pe secundă.
Aș dori să priviți vârful, acolo jos, gata să perforeze țesutul.
Veți vedea că exact în momentul perforării
chiar acolo
mecanismul se deblochează și retractează vârful.
O să vă arăt din nou, mai aproape.
Veți vedea acest vârf ascuțit
și chiar când perforează membrana de cauciuc, va dispărea într-o teacă albă.
Chiar acolo.
Asta se întâmplă în patru sutimi de secundă după perforare.
Pentru că acest dispozitiv e creat să abordeze fizica perforării
și nu specificitatea perforării craniene, laparoscopiei sau a altei proceduri,
se poate aplica în diverse discipline
și la scări diferite.
Dar nu a arătat astfel dintotdeauna.
Acesta a fost primul meu prototip.
Da, acelea sunt bețe de la înghețată
iar deasupra e o bandă de cauciuc.
Mi-a luat 30 de minute să o creez, dar a funcționat.
A demonstrat că ideea mea funcționează
și a justificat munca din următorii ani la acest proiect.
Am lucrat la asta pentru că m-a fascinat această problemă, mă ținea treaz noaptea.
Dar cred că ar trebui să vă fascineze și pe voi.
Pentru că înțepăturile sunt peste tot.
Asta înseamnă că la un moment dat va fi și problema voastră.
În acea zi în sala de operații
nu mă gândeam că o să mă aflu de partea cealaltă a trocarului.
Dar anul trecut am făcut apendicită când vizitam Grecia.
Mă aflam la spital în Atena,
iar doctorul spunea că va face o operație laparoscopică,
că îmi va scoate apendicele prin aceste mici incizii
și îmi explica la ce mă pot aștepta în timpul recuperării și dacă am întrebări.
I-am spus: doar una, doctore, ce fel de trocar folosești?
Citatul meu preferat despre laparoscopie vine de la Dr. H. C. Jabobaeus:
„Este înțepătura însăși cea care prezintă riscul.”
Este citatul meu preferat pentru că H. C. Jacobaeus
a fost primul care a executat laparoscopie pe oameni.
Și a scris asta în 1912.
E o problemă care a afectat și chiar ucis oameni timp de o sută de ani.
E ușor de imaginat că pentru fiecare problemă majoră
există o echipă de experți ce lucrează zi și noapte s-o rezolve.
Dar nu e mereu așa.
Trebuie să devenim mai buni în găsirea problemelor și rezolvarea lor.
Dacă dați peste o problemă care nu vă lasă în pace,
lăsa-ți-o să vă țină treji noaptea,
să vă fascineze,
pentru că sunt multe vieți de salvat.