Jūsu priekšā ir sieviete, kas publiski klusējusi desmit gadus.
Acīmredzot, tas ir mainījies,
bet tikai nesen.
Pirms dažiem mēnešiem
es pirmo reizi uzstājos ar nozīmīgu runu
Forbes 30 Under 30 samitā.
Tajā piedalījās 1500 lieliski jaunieši, visi jaunāki par 30 gadiem.
Tas nozīmēja, ka 1998. gadā
vecākajiem no tiem bija 14 gadu
un jaunākajiem tikai 4.
Es ar viņiem jokoju, ka daži no viņiem, iespējams, par mani dzirdējuši
tikai no repa dziesmām.
Jā, esmu repa dziesmās.
Gandrīz 40 repa dziesmās. (Smiekli)
Bet manas uzstāšanās vakarā notika kas pārsteidzošs.
41 gada vecumā ar mani flirtēja 27 gadus vecs puisis.
Nav slikti, vai ne?
Viņš bija valdzinošs un es jutos glaimota,
un es atteicu.
Ziniet, kā viņš mani neveiksmīgi uzrunāja?
Viņš man varētu likt atkal justies kā 22 gados.
(Smiekli) (Aplausi)
Tovakar sapratu, ka, iespējams, esmu vienīgais cilvēks, kam pāri 40,
kas nevēlas atgriezties 22 gadu vecumā.
(Smiekli)
(Aplausi)
22 gadu vecumā es iemīlējos savā priekšniekā,
un 24 gadu vecumā
piedzīvoju tā postošās sekas.
Vai varētu pacelt rokas tie,
kas 22 gadu vecumā nav izdarījuši kādu kļūdu, ko vēlāk nožēlojuši.
Jā. Tā jau man šķita.
Tātad, dažiem no jums, tāpat kā man, 22 gadu vecumā gadījies kļūdīties,
un iemīlēties nepareizajā cilvēkā,
varbūt pat savā priekšniekā.
Atšķirībā no manis, jūsu priekšnieks,
visticamāk, nebija Amerikas Savienoto Valstu prezidents.
Protams, dzīve ir pārsteigumu pilna.
Nepaiet ne diena, kad man par manu kļūdu neatgādinātu,
un es šo kļūdu dziļi nožēloju.
1998. gadā, pēc tam, kad biju ierauta bezcerīgā romānā,
mani arī ierāva politiskā, juridiskā un mediju virpulī,
kāds līdz tam vēl nebija pieredzēts.
Atcerieties, tikai dažus gadus pirms tā,
ziņas patērēja no trīs avotiem:
laikrakstiem vai žurnāliem,
klausoties radio
vai skatoties televīziju.
Tas arī viss.
Bet tas nebija mans liktenis.
Tā vietā, šo skandālu jums piedāvāja
digitālā revolūcija.
Tas nozīmēja, ka mums bija pieeja visai informācijai, ko vien vēlējāmies,
kad vien to vēlējāmies, jebkad, jebkur,
un kad tas notika 1998. gada janvārī,
tas notika internetā.
Tā bija pirmā reize, kad internets uzurpēja
tradicionālās ziņas kā nozīmīgu savu ziņu pasniegšanas saturu.
Tas bija klikšķis, kas satricināja pasauli.
Personīgi man, tas nozīmēja to,
ka vienā dienā pārtapu no pilnīgi privātas personas
par visā pasaulē publiski pazemotu personu.
Es biju pirmais upuris, kas gandrīz vienā mirklī
pasaules mērogā zaudējis personīgo reputāciju.
Šī steiga nosodīt, kam vaļu ļāvusi tehnoloģija,
radīja virtuālo akmeņu metēju pūļus.
Tiesa, tas bija vēl pirms sociālo mediju uzplaukuma,
tomēr bija iespējams komentēt internetā,
sūtīt ziņas e-pastā, un, protams, sūtīt nežēlīgus jokus.
Ziņu avoti publicēja manus foto kur vien pagadās,
lai pārdotu laikrakstus, interneta banerus,
un liktu cilvēkiem skatīties televizoru.
Vai atceraties kādu noteiktu attēlu ar mani,
teiksim, ar bereti galvā?
Atzīstu, ka pieļāvu kļūdas,
īpaši uzvelkot to bereti.
Bet uzmanība un nosodījums, ko saņēmu, ne par notikušo,
bet personīgi man adresētu, bija iepriekš nepieredzēts.
Mani dēvēja par staiguli,
ieleni, padauzu, mauku, cērtamo
un, protams, par TO sievieti.
Mani redzēja daudzi,
bet patiešām pazina tikai daži.
Es saprotu: bija viegli aizmirst,
ka tā sieviete ir daudzšķautņaina,
ar savu dvēseli, kas reiz bijusi nesalauzta.
Kad tas ar mani notika pirms 17 gadiem, tam nebija nosaukuma.
Tagad mēs to dēvējam par kiberpāridarījumiem, uzmākšanos internetā.
Šodien, es vēlos ar jums dalīties pieredzē,
un runāt par kultūras novērojumiem, ko šī pieredze man palīdzējusi izdarīt,
un par manu cerību, ka mana pieredze novedīs pie pārmaiņam,
kas ļaus citiem ciest mazāk.
1998. gadā es zaudēju savu reputāciju un cieņu.
Es zaudēju gandrīz visu,
un es gandrīz zaudēju arī savu dzīvību.
Ļaujiet iezīmēt jums ainu.
Ir 1998. gada septembris.
Es sēžu biroja telpā bez logiem
Neatkarīgās Padomes birojā
zem sanošām fluorescējošām lampām.
Es klausos savā balsī,
savā balsī no slepeni ierakstītām telefona sarunām,
ko gadu iepriekš veicis kāds par draugu uzskatīts cilvēks.
Esmu šeit, jo man ir juridiski pieprasīts
personīgi autentificēt visas ierakstītās sarunas 20 stundu garumā.
Pēdējo astoņu mēnešu laikā, noslēpumaino ierakstu saturs
ir karājies pār manu galvu kā Damokla zobens.
Kurš gan spēj atcerēties, kas pateikts pirms gada?
Bailēs sastingusi, es klausos,
klausos savās čalās par ikdienas sīkumiem,
klausos kā atzīstos mīlestībā pret prezidentu
un, protams, salauztajā sirdi,
klausos dažbrīd viltīgajā, dažbrīd neiejūtīgajā, dažbrīd muļķīgajā sevī.
Mana balss skan nežēlīgi, nepiedodoši, dumji.
Klausos ar lielu, lielu kaunu
sliktāko manas personības versiju,
kādu es pat nespēju atpazīt.
Dažas dienas vēlāk Starra ziņojumu publicē izskatīšanai Kongresā,
un visi tie ieraksti un atšifrējumi, tie zagtie vārdi, ir daļa no tā.
Ierakstu atšifrējumu publicēšana jau ir liels trieciens,
bet dažas nedēļas vēlāk,
audio ierakstus pārraida televīzijā,
un liela daļa no tiem ir pieejama internetā.
Publiskais pazemojums bija nepanesams.
Dzīve bija gandrīz neizturama.
1998. gadā tā nebija parasta parādība,
un ar „parādību” es domāju cilvēka privāto runu, darbību,
sarunu un attēlu nozagšanu,
un to publicēšanu,
publicēšanu bez piekrišanas,
publicēšanu bez konteksta
un publicēšanu bez līdzjūtības.
Pārlecot 12 gadus uz priekšu, 2010. gadu,
ir dzimuši sociālie mediji.
Aina diemžēl kļuvusi daudz kuplāka ar līdzīgiem gadījumiem kā manējais,
vienalga, vai kāds tiešām kļūdījies, vai nē.
Un nu par upuriem kļuvušas gan publiskas, gan privātas personas.
Sekas dažiem no tiem ir bijušas šausmīgas, ļoti šausmīgas.
Es runāju pa telefonu ar mammu
2010. gada septembrī,
un mēs apspriedām ziņas
par kādu Ratgerzas Universitātes pirmkursnieku
vārdā Tailers Klementi
Jauko, jūtīgo, radošo Taileru
intīmā brīdī ar citu vīrieti ar tīmekļa kameru
slepeni nofilmēja viņa istabas biedrs.
Kad interneta pasaule uzzināja par šo gadījumu,
sākās izsmiešana un kiberpāridarīšana.
Pēc dažām dienām
Tailers nolēca no Džordža Vašingtona tilta,
padarot sev galu.
Viņam bija 18.
Mana mamma bija šausmās par to, kas notika ar Taileru un viņa ģimeni,
un viņa bija sāpju pārņemta,
Es īsti nespēju to saprast,
bet tad es beidzot apjēdzu,
viņa vēlreiz izdzīvoja 1998. gadu,
kad ik vakaru sēdēja pie manas gultas,
atkal izdzīvoja laiku, kad lika man turēt vannas istabas durvis atvērtas,
un atkal izdzīvoja laiku, kad abi mani vecāki baidījās,
ka mani pazemos līdz nāvei,
burtiskā nozīmē.
Šodien pārāk daudziem vecākiem
nav bijusi iespēja aizstāvēt un glābt savus bērnus.
Pārāk daudzi par savu bērnu ciešanām un pazemojumu
uzzinājuši par vēlu.
Tailera traģiskā, bezjēdzīgā nāve man bija pagrieziena punkts.
Tas palīdzēja manu pieredzi ieraudzīt citādā gaismā,
un es sāku raudzīties uz pazemojumu un pāridarījumu pasauli sev apkārt
un redzēt to citādāku.
1998. gadā mēs nezinājām, kur šī drosmīgā jaunā tehnoloģija
vārdā internets, mūs novedīs.
Kopš tā laika, tā ir ļāvusi cilvēkiem sazināties neiedomājamos veidos,
apvienojot zaudētus brāļus un māsas,
glābjot dzīvības, uzsākot revolūcijas,
bet kiberpāridarījumu tumsa un tikumiskā kaunināšana, kādu pieredzēju es,
ir vērsusies plašumā.
Katru dienu internetā cilvēki, it īpaši jaunieši,
kas nav garīgi nobrieduši, lai ar to tiktu galā,
tiek nozākāti un pazemoti tā,
ka viņi nespēj iedomāties savu dzīvi nākamajā dienā,
un daži no viņiem, diemžēl, to arī nepiedzīvo,
un tajā nav nekā virtuāla.
Lielbritānijas organizācija ChildLine, kas palīdz jauniešiem dažādos jautājumos,
pagājušajā gadā nogalē publicējusi graujošu statistiku:
No 2012. līdz 2013. gadam
bija 87 procentu pieaugums
zvaniem un e-pastiem, kas saistīti ar kiberpāridarījumiem.
Nīderlandē veiktā metanalīze
pirmo reizi pierāda,
ka kiberpāridarījumi noved pie pašnāvnieciskām tieksmēm
daudz vairāk nekā pāridarījumi ārpus interneta.
Un ziniet, kas mani satrieca, kaut gan tam nevajadzētu.
Pagājušogad tika veikts pētījums, kurā secināja, ka pazemojums
ir spēcīgāk izjusta emocija
nekā laime vai pat dusmas.
Nežēlība pret citiem nav nekas jauns,
bet internetā, tehnoloģiski pavairota kaunināšana ir daudz spēcīgāka,
nevaldāmāka un pastāvīgi pieejama.
Kādreiz kauna atbalss atskanēja tikai ģimenes, ciema,
skolas vai kopienas robežās,
bet tagad tam pievienojusies arī interneta sabiedrība.
Mijoniem cilvēku, bieži vien anonīmi,
var durstīt tevi ar vārdiem, un tas ļoti sāp,
un nepastāv ierobežojumu, cik cilvēku
var publiski tevi vērot
un ielikt publiskā iežogojumā.
Publiskai kaunināšanai
ir ļoti personīga cena,
un interneta izaugsme šo cenu ir sakāpinājusi.
Nu jau gandrīz divdesmit gadus
esam lēnām sējuši kauna un publiska pazemojuma sēklu
mūsu kultūras augsnē gan internetā, gan ārpus tā.
Tenku lapas, paparaci, realitātes šovi, politika,
ziņu aģentūras un dažreiz hakeri, visi tirgojas ar kaunu.
Tas ir novedis pie notrulinātības un visatļautības gaisotnes internetā,
kas izpaužas troļļošanā, ielaušanās privātajā telpā un kiberpāridarījumiem.
Šīs pārmaiņas ir radījušas to, ko profesors Nikolauss Milss sauc
par pazemošanas kultūru.
Pievērsiet uzmanību dažiem spilgtiem piemēriem tikai pēdējā pusgada laikā.
Snapchat, pakalpojuma sniedzējs, ko pārsvarā lieto jaunākās paaudzes,
un kas apgalvo, ka tā ziņu mūžs ilgst
tikai dažas sekundes.
Iedomājieties, kādu satura diapazonu tas aptver.
Trešās puses lietotne, ar ko Snapchat lietotāji pagarina ziņu mūžu,
tika uzlauzta,
un 100'000 personīgu sarunu, attēlu un video nopludināti internetā,
kas tagad tur glabāsies mūžīgi.
Dženiferas Lorensas un dažu citu aktieru iCloud konti tika uzlauzti,
un privāti, intīmi kailfoto izplatīti internetā
bez viņu atļaujas.
Kāda tenku lapa saņēma vairāk nekā piecus miljonus apmeklējumu
tikai šīs ziņas dēļ.
Un kā ar Sony Pictures datu uzlaušanu?
Dokumenti, kam pievērsa visvairāk uzmanības,
bija privātas e-pasta vēstules, kurām bija maksimāla publiska kauna vērtība.
Bet šajā pazemošanas kultūrā
publiskās kaunināšanas cenu nosaka ar citu mērauklu.
Tajā nav nozīmes, ko tas prasa no upuriem,
tādiem kā Tailers un daudziem citiem,
jo sevišķi sievietēm, mazākumgrupu
un LGBTQ kopienas pārstāvjiem,
bet cenu tajā nosaka peļņa, ko iegūst viņu medītāji.
Šī ielaušanās citu dzīvēs ir izejmateriāls,
ko efektīvā un nežēlīgā veidā iegūst, iepako un pārdod ar peļņu.
Ir izveidojies tirgus, kur publisks pazemojums ir prece
un kauns ir nozare.
Kā tajā pelna naudu?
Ar klikšķiem.
Jo vairāk kauna, jo vairāk klikšķu.
Jo vairāk klikšķu, jo vairāk reklāmas dolāru.
Mēs esam bīstamā spirālē.
Jo vairāk klikšķinām uz šādām tenkām,
jo nejūtīgāki kļūstam pret līdzcilvēku dzīvēm,
un jo nejūtīgāki kļūstam, jo vairāk klikšķinām.
Tikmēr kāds gūst peļņu
uz citu cilvēku ciešanu rēķina.
Ar katru klikšķi mēs izdarām izvēli.
Jo vairāk mēs piesātinām savu kultūru ar publisku kaunināšanu,
jo vairāk tā tiek pieņemta,
jo vairāk mēs pieredzam kiberpāridarījumus,
troļļošanu, dažāda veida datorurķēšanu
un uzmākšanos internetā.
Kāpēc? Jo tiem visiem pamatā ir pazemojums.
Šāda rīcība ir simptoms kultūrai, ko esam radījuši.
Vien padomājiet!
Rīcības izmaiņas sākas ar uzskatu formēšanu.
Mēs to esam pieredzējuši ar rasismu, homofobiju
un daudziem citiem tagadnes un pagātnes aizspriedumiem.
Mainoties mūsu uzskatiem par viendzimuma laulību,
aizvien vairāk cilvēku baudīja vienlīdzīgas brīvības.
Mums sākot novērtēt ilgtspēju,
aizvien vairāk cilvēku pievērsa uzmanību atkritumu pārstrādei.
Ja runājam par mūsu pazemošanas kultūru,
mums ir vajadzīga kultūras revolūcija.
Publiska kaunināšana kā asinssports ir jāaptur,
un ir laiks iejaukties internetā un mūsu kultūrā.
Izmaiņas sākas ar kaut ko ļoti vienkāršu, bet tas nav viegli.
Mums jāatgriežas pie senajām līdzjūtības vērtībām — līdzjūtības un empātijas.
Internetā mums ir līdzjūtības deficīts
un empātijas krīze.
Pētniece Brenē Brauna ir teikusi, es citēju:
„Kauns nevar pārdzīvot empātiju.”
Kauns nevar pārdzīvot empātiju.
Esmu pieredzējusi ļoti drūmus dzīves brīžus,
un tieši līdzjūtība un empātija no manas ģimenes, draugiem, profesionāļiem
un dažreiz pat svešiniekiem mani glāba.
Pat viena cilvēka empātijai var būt nozīme.
Mazākuma ietekmes teorija,
ko piedāvā sociālpsihologs Seržs Moskovisi,
saka, ka pat skaitliski mazas vienības,
ja tās ir pastāvīgas ilgāku laiku,
var raisīt pārmaiņas.
Interneta pasaulē mēs varam veicināt mazākuma ietekmi,
kļūstot par aizstāvjiem.
Būt par aizstāvi nozīmē, apātiskas vērošanas vietā,
mēs varam ierakstīt pozitīvu komentāru par kādu, vai ziņot par pāridarījumu.
Ticiet man, līdzjūtīgi komentāri palīdz mazināt negāciju.
Mēs varam arī pretdarboties kultūrai, atbalstot organizācijas,
kas nodarbojas ar šādiem jautājumiem,
kā Tailera Klementi fonds ASV,
Anti-Bullying Pro Lielbritānijā,
un Project Rockit Austrālijā.
Mēs daudz runājam par mūsu tiesībām uz vārda brīvību,
bet mums vairāk būtu jārunā par
mūsu atbildību pret vārda brīvību.
Mēs visi gribam, lai mūs sadzird,
bet atzīsim, ka atšķiras runas ar nodomu
un runas uzmanības piesaistīšanai.
Internets ir „id” ātrgaitas lielceļš,
bet empātijas izrādīšana internetā
dod labumu mums visiem un palīdz veidot pasauli drošāku un labāku.
Interneta saziņai jābūt līdzjūtīgai,
ziņu patēriņam jābūt līdzjūtīgam
un klikšķiem jābūt līdzjūtīgiem.
Vien iedomājieties virsrakstā savu vārdu kāda cita vārda vietā.
Es vēlos nobeigt uz personīgas nots.
Pēdējo deviņu mēnešu laikā,
visvairāk man jautā: kāpēc?
Kāpēc tagad? Kāpēc es izsaucu uz sevi uguni?
Šajos jautājumos var lasīt starp rindām,
un atbildei nav nekā kopīga ar politiku.
Atbilde ir un paliek: jo ir laiks.
Laiks pārstāt laipot starp pagātnes rēgiem,
laiks pārstāt dzīvot kaunā,
un laiks atgūt savu dzīvi.
Tas arī nav saistīts tikai ar sevis glābšanu.
Ikvienam, kas cieš no kauna un publiskas pazemošanas,
ir jāzina viens:
Tu vari to pārciest.
Es zinu, ka tas ir grūti.
Tas var nebūt nesāpīgi, ātri vai viegli,
bet tu vari uzstāt uz citādu savas dzīvesstāsta noslēgumu.
Esi līdzjūtīgs pret sevi.
Mēs visi esam pelnījuši līdzjūtību,
un dzīvot līdzjūtīgākā pasaulē gan internetā, gan ārpus tā.
Paldies, ka uzklausījāt.
(Aplausi)