Prieš jus moteris, kuri nesirodė viešumoje dešimtmetį.
Akivaizdu, tai pasikeitė,
bet tik neseniai.
Prieš kelis mėnesius
aš pasirodžiau su pirma svarbia vieša kalba
„Forbes 30 Under 30“ susitikime:
1 500 nuostabių žmonių, visi iki 30 metų.
Tai reiškia, kad 1998 m.
vyriausiam jų tebuvo 14,
o jauniausiam – tik 4 metai.
Juokavau su jais, kad dalis jų galbūt apie mane girdėjo
iš repo dainų.
Taip, esu repo dainose.
Beveik 40 repo dainų. (Juokas.)
Bet mano kalbos vakarą nutiko stulbinantis dalykas.
Būdama 41 sulaukiau flirto iš 27-mečio vaikino.
Žinau, ar ne?
Jis buvo žavus, tad jaučiausi pamaloninta,
bet aš atsisakiau.
Žinote, kokia buvo jo nesėkminga merginimo frazė?
Jis galėjo padaryti, kad pasijusčiau vėl 22.
(Juokas.) (Plojimai.)
Vėliau tą vakarą supratau, kad greičiausiai esu vienintelė 40-etė,
kuri nenori vėl būti 22 metų.
(Juokas.)
(Plojimai.)
Būdama 22-ejų aš įsimylėjau savo vadovą,
ir būdama 24
patyriau gniuždančias pasekmes.
Ar galite pakelti rankas tie,
kurie būdami 22 metų nepadarė klaidos ar kažko, ko gailisi?
Taip. Taip ir maniau.
Kaip ir aš 22 metų, kai kurie jūsų galbūt pasirinko blogą kelią
ir įsimylėjo netinkamą žmogų,
gal netgi savo vadovą.
Nors, kitaip nei aš, jūsų vadovas
tikriausiai nebuvo Jungtinių Amerikos Valstijų prezidentas.
Žinoma, gyvenimas kupinas siurprizų.
Nepraeina nė diena, kad man nebūtų primenama ši klaida,
ir aš labai gailiuosi dėl jos.
1998 m., po to, kai įklimpau į neįtikėtiną romaną,
patekau į politikos, teisės ir žiniasklaidos dėmesio sūkurį,
kokio dar nebuvome regėję.
Atminkite, tik prieš kelerius metus
naujienos buvo gaunamos trimis keliais:
skaitant laikraštį ar žurnalą,
klausantis radijo,
arba žiūrint televiziją.
Ir viskas.
Bet tai nebuvo lemta man.
Vietoj to, šis skandalas jus pasiekė
skaitmeninės revoliucijos dėka.
Tai reiškė, kad galėjome gauti visą norimą informaciją,
kai to norėjome, bet kur ir bet kada,
ir tada istorija prasiveržė 1998 m. sausį
internete.
Tai buvo pirmas kartas, kai tradicinės žinios
buvo uzurpuotos interneto, kaip pagrindinė žinių naujiena,
spragtelėjimas, kuris sklido aplink pasaulį.
Man asmeniškai tai reiškė,
kad per vieną naktį iš privataus asmens tapau
viešai pažeminta prieš pasaulį.
Buvau „nulinis pacientas“, prarandantis asmeninę reputaciją
globaliu mastu beveik akimirksniu.
Tai skubino į nuosprendį, įgalintą technologijos,
vedė į virtualių akmenų mėtytojų minias.
Tiesa, tai buvo iki socialinės žiniasklaidos,
bet žmonės vis tiek galėjo komentuoti internete,
skleisti istorijas el.laiškais ir, žinoma, platinti žiaurius juokelius.
Žinių šaltiniai viešino mano nuotraukas,
kad parduotų laikraščius, internetines reklamas
ir prikaustytų žmones prie TV.
Ar jūs atsimenate mano atvaizdą,
tarkim, su berete?
Dabar aš pripažįstu suklydusi,
ypač dėl tos beretės.
Bet dėmesys ir teisimas, kurio sulaukiau, ne istorija,
visa tai, ko sulaukiau, neturėjo precendento.
Buvau paženklinta, kaip paleistuvė,
kekšė, šliundra, ištvirkėlė, tuščiagalvė,
ir, žinoma, „ta moteris“.
Buvau matoma daugelio,
bet žinoma tik kelių.
Ir supratau: buvo lengva pamiršti,
kad ta moteris buvo tikra,
turėjo sielą ir kadaise buvo nepalaužta.
Kai tai nutiko man prieš 17 metų, tam nebuvo pavadinimo.
Dabar tai vadiname patyčiomis internetinėje erdvėje.
Šiandien noriu pasidalinti su jumis bent dalimi savo patirties,
papasakoti, kaip ši patirtis padėjo man formuoti mano kultūrinius stebėjimus,
ir kaip, aš tikiuosi, mano patirtis gali kitiems sumažinti
pasekmių skausmą.
1998 m. aš praradau reputaciją ir savo orumą.
Praradau beveik viską
ir vos nepraradau savo gyvenimo.
Leiskite, nupiešiu jums vaizdelį.
1998 m. rugsėjis.
Sėdžiu biuro kabinete be langų,
Nepriklausomoje tyrėjų tarnyboje
po zirziančiomis fluorescencinėmis lempomis.
Klausausi, kaip skamba mano balsas,
mano balsas slaptai įrašytuose telefono pokalbiuose,
kuriuos, įtariu, padarė mano draugė prieš metus.
Esu čia, nes buvau teisiškai paprašyta
asmeniškai patvirtinti visą 20 valandų įrašytą pokalbį.
Pastaruosius 8 mėnesius paslaptingas šių juostų turinys
kabojo virš mano galvos kaip Damoklo kardas.
Kas gi gali prisiminti, ką kalbėjo prieš metus?
Išsigandusi ir pažeminta klausausi,
klausausi, kaip vapu apie dienos džiaugsmus ir vargus,
kaip prisipažįstu mylinti prezidentą
ir, žinoma, savo širdgėlą.
Klausausi savęs kartais katiniškos, kartais šiurkščios, o kartais kvailos,
esančios žiaurios, neatleidžiančios.
Klausausi itin giliai susigėdusi
pačios blogiausios savo versijos,
kokios savęs net neatpažįstu.
Po kelių dienų Starr paruošta ataskaita pateikiama Kongresui
ir visos šios juostos ir nuorašai, šie pavogti žodžiai yra ataskaitos dalis.
Kad žmonės gali skaityti nuorašus, gana siaubinga,
bet po kelių savaičių
audio įrašai transliuojami televizijoje
ir nemaža dalis jų tampa prieinami internetu.
Viešas pažeminimas buvo nepakeliamas.
Gyvenimas tapo praktiškai nepakenčiamas.
Tai dažnai nenutikdavo 1998-aisiais,
turiu galvoje, kad kažkas pavogtų žmogaus asmeninius žodžius, veiksmus,
pokalbius ar nuotraukas,
ir paviešintų jas –
paviešintų be sutikimo,
be konteksto
ir be gailesčio.
Prasukite 12 metų iki 2010 m.,
kai atsirado socialinė žiniasklaida.
Atsirado daug daugiau atvejų, kaip mano,
kai kažkas padaro klaidą arba ne,
dabar tai nutinka tiek viešiems, tiek privatiems asmenims.
Kai kuriems pasekmės buvo labai baisios.
Kalbėjau telefonu su mama
2010 m. rugsėjį
apie naujienas apie
jauną pirmakursį iš Rutgerso universiteto,
vardu Tyler Clementi.
Malonus, jautrus, kūrbingas Tyler
buvo savo kambario draugo slaptai filmuojamas,
kai intymiai bendravo su kitu vyru.
Kai interneto pasaulis sužinojo apie šį įvykį,
įsiliepsnojo pajuokos ir patyčios.
Po kelių dienų
Tyler nušoko nuo Džordžo Vašingtono tilto
ir mirė vietoje.
Jam buvo 18.
Mano mama buvo sukrėsta to, kas nutiko Tyler ir jo šeimai,
ji buvo perskrosta skausmo
taip stipriai, kad nelabai galėjau suprasti,
ir tada pagaliau supratau,
kad ji iš naujo išgyveno 1998 m.,
tą laiką, kai ji sėdėjo prie mano lovos kasnakt,
kai ji leisdavo man praustis tik su atidarytomis vonios durimis
ir kai abu mano tėvai bijojo,
kad pažeminimas mane prives prie mirties
tikrąja to žodžio prasme.
Šiandien per daug tėvų
neturėjo progos įsikišti ir išgelbėti savo mylimuosius.
Per daug susidūrė su savo vaikų kentėjimu ir žeminimu,
kai buvo jau per vėlu.
Tyler tragiška, beprasmė mirtis man buvo lūžio taškas.
Tai leido iš naujo kontekstualizuoti savo patirtis,
tada pradėjau žiūrėti į aplinkinį pažeminimo ir patyčių pasaulį
ir matyti skirtumus.
1998 m. mes nė nenutuokėme, kur ši puiki nauja technologija,
vadinama internetu, mus nuves.
Nuo tada ji susiejo žmones neįsivaizduojamais būdais,
sujungė prarastas gimines,
gelbėjo gyvybes, kėlė revoliucijas,
bet tamsioji jos pusė, patyčios ir gėdinimas dėl paleistuvystės,
kurį patyriau, dygo kaip grybai.
Kasdien internete žmonės, ypač jauni žmonės,
kurie nėra pasiruošę su tuo susidoroti,
įžeidinėjami ir žeminami,
kad jie nebeįsivaizduoja, kaip išgyventi iki kitos dienos
ir kai kurie jų neišgyvena,
ir tame nėra nieko virtualaus.
„ChildLine“, JK ne pelno organizacija, teikianti pagalbą jauniems žmonėms,
pernai pristatė sukrečiančią statistiką:
nuo 2012 iki 2013 m.
87 proc. padaugėjo
skambučių ir el. laiškų dėl priekabiavimo internete.
Olandijoje padaryta metaanalizė
parodė, kad pirmą kartą
priekabiavimas internete vedė prie minčių apie savižudybę
žymiai dažniau, nei patyčios ne internete.
Ir žinote, kas mane sukrėtė, nors ir neturėjo,
tai buvo kitas tyrimas, pernai nustatęs, kad pažeminimas
buvo stipriau jaučiama emocija,
nei laimė ar netgi pyktis.
Žiaurumas kitiems nėra nauja,
bet internete, technologiškai sustiprintas gėdijimas yra
nekontroliuojamas ir nuolat pasiekiamas.
Anksčiau žeminimo atgarsiai paplisdavo tik šeimoje, kaime,
mokykloje ar bendruomenėje,
bet dabar tai ir interneto bendruomenė.
Milijonai žmonių dažnai anonimiškai
gali sužeisti žodžiais ir tai kelia daug skausmo,
nėra jokių ribų, kiek daug aplinkinių žmonių
gali viešai stebėti tave
ir įkišti tave į viešą aptvarą.
Viešas pažeminimas turi
savo asmeninę kainą,
ir interneto augimas tą kainą pakėlė.
Beveik du dešimtmečius
mes lėtai sėjame gėdos ir viešo žeminimo sėklas
savo kultūros dirvoje, tiek internete, tiek už jo ribų.
Apkalbų tinklalapiai, paparacai, realybės programavimas, politika,
žinių kanalai ir kartais programišiai – visas gėdos srautas.
Tai vedė prie desensibilizacijos ir liberalios interneto aplinkos,
kuri pati savaime tampa „trolinimu“, invazija į privatumą ir patyčias.
Šis poslinkis sukūrė, ką profesorius Nicolaus Mills vadina
žeminimo kultūra.
Apsvarstykite kelis žinomus pavyzdžius vien iš pastarų šešių mėnesių.
„Snapchat“ paslauga, kuria naudojasi daugiausiai jaunesnės kartos,
ir tvirtina, kad jos žinutės turi vos kelių sekundžių
gyvavimą.
Galite įsivaizduoti, kokio tipo ten turinys.
Trečios šalies programėlė, kurią „Snapchatters“ naudoja išsaugoti
žinutes, buvo nulaužta,
ir 100 000 asmeninių pokalbių, nuotraukų ir vaizdų atsidūrė internete,
todėl dabar gyvuos amžinai.
Jennifer Lawrence ir kelių kitų aktorių „iCloud“ paskyros buvo nulaužtos,
ir privačios, intymios, nuogos nuotraukos paplito visame internete
be jų leidimo.
Vienas paskalų tinklalapis turėjo daugiau nei 5 milijonų
šios istorijos peržiūrų.
O kaip apie „Sony Pictures“ kibernetinį įsilaužimą?
Dokumentai, susilaukę daugiausiai dėmesio,
buvo asmeniniai el. laiškai, kurie turėjo didžiausią viešo varžymosi vertę.
Bet žeminimo kultūroje
yra kita kainos žyma, dedama prie viešo gėdinimo.
Kaina nematuoja, kiek tai kainuoja aukai,
kurią Tyler ir daugelis kitų,
visų pirma, moterys, mažumos
ir LGBTQ bendruomenės dalyviai sumokėjo,
bet ji matuoja naudą tų, kurie juos išjuokia.
Šis pasikėsinimas į kitus yra žaliava,
efektyviai ir negailestingai iškasama, supakuojama ir parduodama kaip nauda.
Prekyvietė atsirado ten, kur viešas žeminimas yra prekė,
o gėda yra verslas.
Kaip daromi pinigai?
Paspaudimai.
Kuo daugiau gėdos, tuo daugiau paspaudimų.
Kuo daugiau paspaudimų, tuo daugiau dolerių iš reklamos.
Esame pavojingame cikle.
Kuo daugiau spaudžiame ant paskalų,
tuo grubesni esame žmonėms, kurie už to gyvena,
ir kuo žiauresni tampame, tuo daugiau spaudžiame.
Tuo tarpu kažkas daro pinigus
užnugaryje tų, kurie kenčia.
Su kiekvienu paspaudimu mes pasirenkame.
Kuo labiau mes prisotiname savo kultūrą viešu gėdinimu,
tuo labiau jis tampa priimtinas,
tuo daugiau matysime elgesio pavyzdžių, kaip patyčios internete,
„trolinimas“, tam tikros įsilaužimų formos
ir priekabiavimas internete.
Kodėl? Nes jie visi remiasi pažeminimu.
Toks elgesys yra mūsų sukurtos kultūros simptomas.
Tik pagalvokite apie tai.
Elgesio keitimas prasideda nuo kintančių įsitikinimų.
Matėme tai esant tikra su rasizmu, homofobija
ir daugeliu kitų šališkumų tiek šiandien, tiek praeity.
Kai mes pakeitėme įsitikinimus dėl tos pačios lyties asmenų vedybų,
daugiau žmonių buvo suteiktos lygios teisės.
Kai pradėjome vertinti tvarumą,
daugiau žmonių pradėjo rūšiuoti.
Taigi kuo toliau vystosi mūsų žeminimo kultūra,
mums reikia kultūros revoliucijos.
Viešas žeminimas, kaip kruvinas sportas, turi būti sustabdytas
ir laikas įsikišti į internetą ir mūsų kultūrą.
Poslinkis prasideda paprastai, bet tai nėra lengva.
Reikia grįžti prie senųjų atjautos vertybių – užuojautos ir empatijos.
Internete turime atjautos deficitą
ir empatijos krizę.
Tyrėjas Brené Brown pasakė, cituoju:
„Gėda negali ištverti empatijos“.
Gėda negali ištverti empatijos.
Turėjau juodų dienų savo gyvenime,
ir atjauta bei empatija iš mano šeimos, draugų, profesionalų
ir kartais netgi nepažįstamųjų išgelbėjo mane.
Netgi vieno žmogaus empatija gali padėti.
Mažumos įtakos teorija,
sugalvota socialinio psichologo Serge Moscovici,
teigia, kad net mažais pavyzdžiais,
kai yra nuoseklumas, laikui bėgant
gali įvykti pasikeitimas.
Galime skatinti mažumos įtaką internete
tapdami aktyviais veikėjais.
Tapti veikėju reiškia, užuot apatiškai stebėję,
galime rašyti teigiamus komentarus arba pranešti patyčių atvejus.
Patikėkite manimi, atjautos komentarai padeda sumažinti negatyvumą.
Taip pat galime priešintis kultūrai palaikydami organizacijas,
kurios užsiima panašiais klausimais,
kaip „Tyler Clementi fondas“ JAV,
J. Karalystėje veikia „Anti-Bullying Pro“,
o Australijoje – „Project Rockit“.
Mes daug kalbame apie teisę į išraiškos laisvę,
bet reikėtų daugiau kalbėti apie
mūsų atsakomybę išraiškos laisvei.
Mes visi norime būti išgirsti,
bet pripažinkime skirtumą tarp kalbėjimo su intencija
ir pasisakymo dėmesiui atkreipti.
Internetas yra greitkelis tapatybei,
bet internete rodoma empatija kitiems
padeda mums visiems ir padeda kurti saugesnį ir geresnį pasaulį.
Mums reikia bendrauti internete su atjauta,
priimti žinias su atjauta
ir spragsėti pele su atjauta.
Pabandykite atsidurti antraštėje apie kitą žmogų.
Norėčiau pabaigti su asmenine pastaba.
Paskutinius devynis mėnesius
daugiausiai manęs klausė „Kodėl?“.
Kodėl dabar? Kodėl aš išdrįsau pasakyti savo nuomonę?
Galite skaityti tarp eilučių girdėdami klausimus,
ir atsakymas nėra susijęs su politika.
Pagrindinis atsakymas buvo ir yra – todėl, kad atėjo laikas:
laikas sustabdyti strikinėjimą apie mano praeitį;
laikas nustoti gyventi gėdos gyvenimą;
ir laikas atsiimti savo pasakojimą.
Tai ne tik savęs gelbėjimas.
Kiekvienas, kuris kenčia nuo gėdos ir viešo pažeminimo,
turi žinoti viena:
Jūs galite tai išgyventi.
Žinau, tai sunku.
Tai gali nebūti neskausminga, greita ar lengva,
bet jūs galite siekti kitokios pabaigos savo istorijai.
Turėkite atjautos sau.
Mes visi nusipelnėme atjautos
ir gyventi tiek internete, tiek už jo ribų labiau užjaučiančiame pasaulyje.
Ačiū, kad klausėtės.
(Plojimai.)