Gledate ženu koja cijelo desetljeće nije progovorila javnosti.
To se, očigledno, promijenilo,
no tek nedavno.
Prije nekoliko mjeseci
iznijela sam svoj prvi veliki javni govor
na summitu Forbesovih 30 mlađih od 30:
1,500 genijalnih ljudi, svi mlađi od 30 godina.
To je značilo da su 1998. godine
najstariji u toj grupi imali 14 godina,
a najmlađi samo četiri godine.
Šalila sam se s njima da su neki možda samo čuli za mene
u rap pjesmama.
Da, spominje me se u rap pjesmama.
Skoro 40 rap pjesama. (Smijeh)
No, dogodilo se nešto neobično one večeri kada sam iznijela svoj govor.
Meni koja imam 41 godinu, upucavao se 27-godišnjak.
Znam.
Bio je šarmantan, a ja polaskana,
i odbila sam ga.
Znate li kako me pokušao osvojiti?
Mogao bi učiniti da se osjećam kao da su mi opet 22 godine.
(Smijeh) (Pljesak)
Kasnije te večeri shvatila sam da sam vjerojatno jedina osoba preko 40
koja ne želi opet imati 22.
(Smijeh)
(Pljesak)
U dobi od 22 godine, zaljubila sam se u svog šefa,
a s 24 godine,
upoznala sam katastrofalne posljedice.
Mogu li podignuti ruku svi oni
koji s 22 godine nisu pogriješili ili napravili nešto radi čega su požalili?
Da. Tako sam i mislila.
Poput mene, s 22 godine dosta vas isto je možda pogriješilo
i zaljubilo se u pogrešnu osobu,
možda čak i vašeg šefa.
Međutim, za razliku od mene, vaš šef
vjerojatno nije bio predsjednik SAD-a.
Život je prepun iznenađenja.
Ne prođe dan da me se ne podsjeti na moju pogrešku,
i duboko žalim zbog te pogreške.
Godine 1998., nakon što sam bila uvučena u neperspektivnu romansu,
bila sam uvučena u središte političkog, pravnog i medijskog vrtloga
kakvog dotad nismo vidjeli.
Sjetite se da su samo nekoliko godina prije toga,
vijesti bile dostupne na samo tri mjesta:
novine ili časopisi,
radio,
ili televizija.
To je bilo to.
No to nije bilo namijenjeno meni.
Umjesto toga, taj skandal vam je donijela
digitalna revolucija.
To je značilo da smo mogli pristupiti svim željenim informacijama,
kada smo to htjeli, bilo kad, bilo gdje.
Kad je priča izašla u siječnju 1998.
izašla je u javnost na Internetu.
Po prvi puta tradicionalne vijesti
preoteo je internet kao ogromnu vijest,
klikom koji je odjeknuo diljem svijeta.
Za mene osobno to je značilo
da sam preko noći od potpuno privatne osobe
postala diljem svijeta javno osramoćena osoba.
Bila sam prva osoba koja je izgubila osobnu reputaciju
gotovo trenutno na globalnoj razini.
Ta žurba u osuđivanju, potpomognuta tehnologijom,
proizvela je gomilu virtulanih bacača kamenja.
Istina, to je bilo prije društvenih medija
ali ljudi su ipak mogli ostavljati komentare na Internetu,
emailom slati priče i okrutne šale.
Razni izvori razbacivali su se mojim fotografijama
kako bi prodavali novine, postavljali online reklame,
i kako bi ljudi i dalje pratili televiziju.
Sjećate li se točno jedne moje slike,
na kojoj, recimo, nosim beretku?
Priznajem da sam griješila,
posebno kada sam nosila tu beretku.
No, pozornost i osuda koju nije primala sama ta priča,
već ja osobno, bila je nečuvena.
Žigosali su me kao drolju,
kurvu, bludnicu, fuficu,
i, naravno, tu ženu.
Mnogi su me vidjeli
no samo rijetki uistinu poznavali.
Jasno mi je: bilo je lako zaboraviti
da ta žena ima više dimenzija,
ima dušu i da nekoć nije bila slomljena.
Prije 17 godina nije bilo naziva za to što mi se dogodilo.
Sada to zovemo virtualno zlostavljanje i nasilje preko Interneta.
Danas želim podijeliti s vama neka svoja iskustva,
govoriti o tome kako mi je to iskustvo pomoglo oblikovati moja kulturna opažanja,
i kako se nadam da moje iskustvo može dovesti do promjene tako da
drugi ljudi ne moraju toliko patiti.
Godine 1998. izgubila sam svoju reputaciju i dostojanstvo.
Izgubila sam gotovo sve,
a skoro i svoj život.
Dopustite da vam opišem.
Vrijeme radnje je rujan 1998.
Sjedim u uredu bez prozora
u Uredu nezavisnog vijeća
podno zujećih flourescentnih svjetilji.
Slušam svoj vlastiti glas,
svoj glas na potajno snimljenim telefonskim razgovorima
koji je moj navodni prijatelj snimio prethodne godine.
Tamo sam jer sam pravno primorana
osobno dokazati autentičnost svih 20 sati snimljenog razgovora.
Prethodnih osam mjeseci, tajnoviti sadržaj tih snimki
visio je nad mojoj glavom poput Damoklova mača.
Tko se može sjetiti što je rekao prije godinu dana?
Uplašena i ponižena, slušam
slušam kako naklapam o nebitnim stvarima;
slušam kako priznajem da volim predsjednika,
i naravno, kako mi se slama srce;
slušam kako sam katkad zlobna, katkad neotesana, katkad budalasta,
okrutna, nepopustljiva, surova;
slušam, duboko duboko posramljena,
najgoru verziju sebe,
koju uopće ne prepoznajem.
Nekoliko dana poslije, Starrov izvještaj iznesen je u Kongresu,
i sve one snimke, transkripti i ukradene riječi čine dio tog izvještaja.
Užasno je već to što ljudi mogu čitati te transkripte,
no par tjedana kasnije,
audio snimke pojavile su se na televiziji,
a značajan udio postao je dostupan i na Internetu.
Javna sramota bila je užasna.
Život je bio neizdrživ.
To nije bilo nešto što se u to vrijeme događalo opetovano,
pritom mislim na krađu nečijih privatnih riječi, djela,
razgovora ili fotografija,
i njihovo javno objavljivanje -
objavljivanje bez pristanka,
objavljivanje bez konteksta,
i objavljivanje bez suosjećanja.
Brzo odvrtimo 12 godina do 2010.,
kada su nastale društvene mreže.
Nažalost, scena je puna slučajeva poput mog,
bez obzira je li netko zaista pogriješio ili nije,
i sada to vrijedi i za javne i za privatne osobe.
Za neke su posljedice postale strašne.
Razgovarala sam s mamom preko telefona
u rujnu 2010.
razgovarale smo o vijestima
o mladom brucošu Sveučilišta Rutgers
koji se zvao Tyler Clementi.
Milog, osjećajnog, kreativnog Tylera
tajno je snimio web kamerom njegov cimer
dok je bio intiman s drugim muškarcem.
Kada je online svijet saznao za to,
rasplamsalo se ismijavanje i virtualno zlostavljanje.
Nekoliko dana nakon toga
Tyler je skočio s mosta George Washington
u svoju smrt.
Imao je 18 godina.
Moja majka je bila izvan sebe zbog toga što se dogodilo Tyleru i njegovoj obitelji,
bila je duboko pogođena boli
na način koji nisam mogla posve razumjeti,
i naposljetku sam shvatila
da proživljava 1998.,
ono vrijeme dok je sjedila uz moj krevet svake noći,
vrijeme kada me je tjerala da se tuširam s otvorenim vratima kupaonice,
vrijeme kada su oba moja roditelja strahovala
da će me sramota otjerati u smrt,
doslovno.
Danas je previše roditelja
koji nisu imali priliku intervenirati i spasiti svoje voljene.
Previše ih je otkrilo patnje i poniženje svoje djece
kada je već bilo prekasno.
Tylerova tragična, besmislena smrt za mene je bila prekretnica.
Pomogla mi je ponovo kontekstualizirati moja iskustva,
i potom sam počela promatrati svijet ponižavanja i zlostavljanja oko sebe
i vidjela sam nešto drukčije.
Godine 1998. nismo mogli znati kamo će nas ta nova tehnologija
zvana Internet, odvesti.
Od tada povezuje ljude na nezamislive načine,
povezuje izgubljenu braću i sestre,
spašava živote, pokreće revolucije,
no tamna strana, virtualno zlostavljanje i posramljivanje žena koje sam ja iskusila
brzo se razvilo.
Svaki dan na Internetu ljudi, posebice mladi
koji nisu dovoljno sazreli da se mogu nositi s time,
toliko su zlostavljani i ponižavani
da ne mogu zamisliti kako će preživjeti do idućeg dana,
a neki, tragično, ni ne prežive,
i u tome nema ničeg virtualnog.
ChildLine, britanska neprofitna udruga koja pomaže mladima s raznim problemima,
lani je iznijela šokantne podatke:
od 2012. do 2013. godine,
zabilježen je rast od 87 posto
za pozive i emailove vezane za virtualno zlostavljanje.
Meta analiza provedena u Nizozemskoj
pokazala je da po prvi puta,
virtualno zlostavljanje dovodi do suicidalnih misli
mnogo značajnije nego zlostavljanje izvan Interneta.
Iako nije trebalo, šokiralo me
drugo istraživanje provedeno lani koje je utvrdilo da je poniženje
osjećaj koji je intenzivniji
od sreće, pa i ljutnje.
Okrutnost prema drugima nije ništa novo,
no online, tehnološki potpomognuto sramoćenje je pojačano,
nekontrolirano i trajno dostupno.
Nekoć je za vašu sramotu znala samo vaša obitelj, selo,
škola ili zajednica,
no sada je ovdje i online zajednica.
Milijuni ljudi, često anonimno,
mogu vas ranjavati svojim riječim, a to jako boli,
a ne postoje ograničenje u broju ljudi
koji vas mogu javno promatrati
i staviti u javnu arenu.
Postoji vrlo osobna cijena
javnog poniženja,
a rast Interneta podigla je tu cijenu.
U gotovo dva desetljeća,
polako smo sijali sjeme sramote i javnog sramoćenja
u naše kulturno tlo, i na Internetu i izvan njega.
Tračerske stranice, paparazziji, reality programi, politika,
mediji i ponekad hakeri, svi trguju sramotom.
To je dovelo do smanjene osjećajnosti i pretjerano tolerantne klime na internetu
koje pridonose trollanju, kršenju privatnosti i virtualnom nasilju.
Ova promjena je stvorila ono što profesor Nicolaus Mills naziva
kultura poniženja.
Pomotrite nekoliko istaknutih primjera iz samo proteklih šest mjeseci.
Snapchat, usluga koju uglavnom koriste mlađe generacije
i koja tvrdi da poruke na njoj traju
samo nekoliko sekundi.
Možete zamisliti količinu sadržaja koju prima.
Jedna druga aplikacija koju korisnici Snapchata koriste kako bi sačuvali
svoje poruke, bila je hakirana,
i 100,000 osobnih razgovora, fotografija i videa procurilo je na internetu
gdje trajno ostaju.
Jennifer Lawrence i nekim drugim glumcima hakirali su njihove račune iClouda,
i privatne, intimne, gole fotografije bile su objavljene diljem interneta
bez njihove dozvole.
Jedna tračerska stranica imala je preko pet milijuna pregleda
ove jedne priče.
A što je s hakiranjem kompanije Sony Pictures?
Dokumenti koji su privukli najviše pažnje
bili su privatni emailovi koji nisu mogli biti više izvrgnuti sramoti.
No, u ovoj kulturi sramoćenja,
postoji i druga cijena javnog sramoćenja.
Ta cijena ne mjeri vrijednost žrtve,
koju su Tyler i previše drugih,
najviše žene, pripadnici manjina,
i članovi LGBTQ zajednice platili,
već ta cijena mjeri profit onih koji ih vrebaju.
Ovaj napad na druge je sirovi materijal,
efikasno i nemilosrdno iskopan, pakiran i prodan za profit.
Nastalo je tržište na kojem je javna sramota roba,
a sram je industrija.
Kako se novac zarađuje?
Klikovima.
Što je veća sramota, više je klikova.
Što je više klikova, to je više novca za reklame.
Nalazimo se u opasnom krugu.
Što više klikamo na takvu vrstu trača,
to više postajemo tupi spram ljudskih života na drugoj strani,
a što smo više tupi, to više klikamo.
Svo to vrijeme netko zarađuje novac
na račun tuđe patnje.
Svakim klikom donosimo odluku.
Što više gušimo svoju kulturu javnom sramotom,
to je ona prihvaćenija,
to će više biti virtualnog zlostavljanja,
trollanja, nekih vrsta hakiranja
i nasilja na Internetu.
Zašto? Zato što u srži svega toga leži ponižavanje.
Takvo ponašanje je simptom kulture koju smo stvorili.
Razmislite malo o tome.
Mijenjanje ponašanja započinje s razvojem uvjerenja.
Vidjeli smo da je to tako kod rasizma, homofobije,
i mnogih drugih pristranosti, i u današnje vrijeme i u prošlosti.
Kako smo mijenjali uvjerenja o istospolnim brakovima,
više je ljudi dobilo jednake slobode.
Kada smo počeli cijeniti održivost,
više je ljudi počelo reciklirati.
Što ste tiče naše kulture poniženja,
potrebna nam je kulturna revolucija.
Javno sramoćenje kao krvavi sport mora prestati,
i vrijeme je za intervenciju na Internetu i u našoj kulturi.
Pomak započinje nečim jednostavnim, ali to nije lako.
Moramo se vratiti dugo održanoj vrijednosti suosjećanja i empatije.
Na Internetu postoji manjak suosjećanja,
kriza empatije.
Istraživačica Brené Brown izjavila je da
sramota ne može nadživjeti empatiju.
Sramota ne može nadživjeti empatiju.
Imala sam stvarno teške dane u životu,
a suosjećanje i empatija moje obitelji, prijatelja, stručnjaka,
a ponekad i stranaca, bilo je to što me spasilo.
Čak empatija jedne osobe može činiti razliku.
Teorija utjecaja manjine,
koju je predložio psiholog Serge Moscovici,
kaže da čak i u malim brojkama,
kada postoji dosljednost tijekom vremena,
moguća je promjena.
U svijetu Interneta možemo poticati utjecaj manjine
tako što ćemo ustati protiv nasilja.
Kako bismo to mogli, umjesto da smo apatični promatrači,
možemo napisati pozitivni komentar o nekome ili prijaviti nasilje.
Vjerujte mi, suosjećajni komentari pomažu ublažiti negativnost.
Također se možemo suprotstaviti toj kulturi tako da podupiremo udruge
koje se bave takvim problemima,
poput Zaklade Tyler Clementi u SAD-u,
u Ujedinjenom Kraljevstvu postoji program Anti-Bullying Pro,
a u Australiji Projekt Rockit.
Puno govorimo o našem pravu na slobodu izražavanja,
ali moramo više govoriti o
našoj odgovornosti za slobodu izražavanja.
Svi želimo da nas se čuje,
no moramo priznati razliku između govora s namjerom,
i govora za pozornost.
Internet je poput veleprometnice za id,
no online, iskazivanje empatije drugima
dobro utječe na sve nas i pomaže u izgradnji sigurnijeg i boljeg svijeta.
Na Internetu moramo komunicirati sa suosjećanjem,
čitati vijesti sa suosjećanjem,
i klikati sa suosjećanjem.
Zamislite da ste na mjestu osobe o kojoj čitate članak.
Završit ću s osobnom opaskom.
U proteklih devet mjeseci,
najčešće pitanje koje mi je bilo upućeno je - zašto?
Zašto sada? Zašto istupam sa svojim mišljenjem koje bi moglo nekoga uzrujati.
Možete u tim pitanjima čitati između redaka,
a odgovor nema veze s politikom.
Najčešći odgovor jest da je napokon došlo vrijeme za to:
vrijeme da prestanem okolišati oko moje prošlosti;
vrijeme da prestanem živjeti život sramote;
i vrijeme da vratim svoju priču.
Ne radi se samo o mojem spašavanju.
Svatko tko pati zbog srama i javnog poniženja
mora znati jednu stvar:
Možete to preživjeti.
Znam da je teško.
Možda nije bezbolno, brzo niti lako,
no možete inzistirati na drukčijem završetku vaše priče.
Imajte suosjećanja za sebe same.
Svi mi zaslužujemo suosjećanje,
i život na i izvan Interneta u suosjećajnijem svijetu.
Hvala vam na pozornosti.
(Pljesak)