Katsotte parhaillaan naista, joka on ollut kymmenen vuotta poissa julkisuudesta.
Kuten huomaatte, tilanne on muuttunut,
mutta vasta hiljattain.
Muutama kuukausi sitten
pidin ensimmäisen suuremman julkisen puheeni
Forbesin 30 Under 30 -kokouksessa.
1500 loistavaa ihmistä, kaikki alle 30-vuotiaita.
Tämä tarkoittaa sitä, että vuonna 1998
joukon vanhimmat olivat vain 14-vuotiaita
ja nuorimmat vain neljä.
Vitsailin heille, että osa saattanut kuulla minusta
rap-laulujen sanoissa.
Kyllä, minut on mainittu rap-kappaleissa.
Melkein 40:ssä rap-kappaleessa. (Naurua)
Mutta puheen jälkeen illalla tapahtui jotain yllättävää.
27-vuotias mies yritti iskeä minua, 41-vuotiasta.
Niinpä.
Hän oli viehättävä ja olin imarreltu
ja kieltäydyin.
Tiedättekö mikä hänen epäonnistunut iskulauseensa oli?
Hän voisi saada minut tuntemaan jälleen 22-vuotiaalta.
(Naurua)(Aplodit)
Tajusin myöhemmin sinä iltana, että olen ehkä ainoa yli 40-vuotias,
joka ei halua olla 22-vuotias jälleen.
(Naurua)
(Aplodit)
22-vuotiaana rakastuin esimieheeni,
ja 24-vuotiaana opin,
mitkä sen tuhoisat seuraukset olivat.
Voisiko ne ihmiset täällä nostaa kätensä ylös,
jotka eivät ole tehneet virhettä tai jotain, mitä katuvat 22-vuotiaana?
Niinpä. Näin ajattelinkin.
Joten, kuten minä, osa teistä on saattanut tehdä vääriä valintoja
ja rakastuneet väärään ihmiseen,
ehkä jopa esimieheenne.
Tosin toisin kuin minulla, teidän esimiehenne
tuskin oli Yhdysvaltain presidentti.
Tietenkin elämä on täynnä yllätyksiä.
Päivääkään ei kulu, ettei minua muistutettaisi virheestäni,
ja kadun sitä virhettä syvästi.
Vuonna 1998 epätodennäköisen romanssin vietyä minut mukaansa
minut imaistiin poliittisen, oikeudellisen ja mediamyrskyn keskelle,
jollaista ei oltu koskaan nähty aiemmin.
Muistattehan, että vain muutama vuosi aiemmin
uutisia kulutettiin kolmesta lähteestä:
lukemalla sanoma- tai aikakauslehtiä,
kuuntelemalla radiota,
tai katsomalla televisiota.
Siinä kaikki.
Mutta se ei ollut minun kohtaloni.
Sen sijaan, tämän skandaalin teille toi
digitaalinen vallankumous.
Tämä tarkoitti sitä, että pääsimme käsiksi kaikkeen haluamaamme tietoon
silloin, kun halusimme, milloin vain, missä vain,
ja kun juttu tuli julki tammikuussa 1998,
se tuli julki verkossa.
Ensimmäistä kertaa perinteisten uutisten sijaan
suuren uutisjutun kaappasi internet,
klikkaus, joka kaikui ympäri maailmaa.
Tämä tarkoitti minulle henkilökohtaisesti,
että yhdessä yössä minä muutuin täysin yksityisestä ihmisestä
maailmanlaajuisesti julkisesti nolattuun.
Olin koekaniinina henkilökohtaisen maineen menettämisessä
maailmanlaajuisesti lähes välittömästi.
Tämä tuomitsemisen kiire, tekniikan helpottamana,
johti virtuaalisten kivenheittäjäjoukkojen syntyyn.
Olkoonkin, että tämä tapahtui ennen sosiaalista mediaa,
ihmiset pystyivät silti kommentoimaan verkossa,
lähettämään tarinoita ja tietysti julmia vitsejä sähköpostitse.
Uutislähteet levittivät kuvia minusta kaikkialle
myydäkseen sanomalehtiä, verkkomainoksia
ja pitääkseen ihmiset television äärellä.
Muistatteko tietyn mielikuvan minusta,
jossa minulla oli baskeri päässä?
Myönnän, että tein virheitä,
erityisesti, että pidin päässäni baskeria.
Mutta se huomio ja tuomitseminen, jota sain osakseni, ei tarina itsessään,
vaan mitä sain henkilökohtaisesti, oli ennenkuulumatonta.
Minut lokeroitiin huoraksi,
lutkaksi, bimboksi
ja tietenkin, siksi toiseksi naiseksi.
Monet näkivät minut,
mutta vain harva tunsi minut.
Ja ymmärrän kyllä: oli helppo unohtaa,
että tämä nainen oli moniulotteinen,
hänellä oli sielu ja hän oli joskus ehjä.
Tämän tapahtuessa minulle 17 vuotta sitten ilmiölle ei ollut vielä nimeä.
Nyt kutsumme sitä nettikiusaamiseksi ja verkkohäirinnäksi.
Haluan tänään jakaa teidän kanssanne osan kokemuksistani,
puhua siitä, miten tämä kokemus on muokannut havaintojani kulttuurista,
ja että toivon, että mennyt kokemukseni voi johtaa muutokseen, joka
vähentää kärsimystä muiden osalta.
Vuonna 1998 menetin maineeni ja arvokkuuteni.
Menetin lähes kaiken,
ja menetin melkein elämäni.
Antakaa minun kuvailla teille tilannetta.
Ollaan syyskuussa vuonna 1998.
Istun ikkunattomassa huoneessa
julkisen vallan syyttäjän toimistossa
hurisevien loisteputkien alla.
Kuuntelen omaa ääntäni,
joka oli vaivihkaa äänitetty puheluista,
jotka ystäväksi luulemani oli tehnyt vuotta aiemmin.
Olen täällä, koska olen lain mukaan velvoitettu
henkilökohtaisesti vahvistamaan kaikki 20 tuntia nauhoituksista.
Viimeisen kahdeksan kuukauden ajan näiden nauhoitusten mysteerinen sisältö
heilui ylläni kuin giljotiinin terä.
Kuka voi muistaa, mitä on sanonut vuosi sitten?
Pelokkaana ja häpeissäni kuuntelen,
miten jaarittelen päivän tuuliajoista,
miten tunnustan rakkauteni presidenttiä kohtaan,
ja, tietenkin, miten sydämeni särkyy.
Kuuntelen välillä kissamaista, toisinaan moukkamaista ja hölmöä itseäni,
joka on julma, anteeksiantamaton, huonotapainen;
kuuntelen hyvin, hyvin häpeissäni
pahinta versiota itsestäni,
jota en edes itse tunnista.
Muutamaa päivää myöhemmin Starr- raportti julkaistiin kongressissa,
ja kaikki äänitykset ja litteroinnit varastetuista sanoistani olivat osa sitä.
Se, että ihmiset pystyivät lukemaan litterointeja, oli tarpeeksi kamalaa,
mutta muutama viikko myöhemmin
ääninauhat julkaistiin televisiossa,
ja merkittävät määrät olivat saatavilla netissä.
Julkinen nolaus oli tuskallista.
Elämä oli lähes sietämätöntä.
Tällaista ei tapahtunut usein siihen aikaan, vuonna 1998,
ja tarkoitan siis ihmisten yksityisten sanojen ja tekojen,
keskusteluiden tai kuvien varastamista,
ja niiden tekemistä julkiseksi
ilman asianomaisten lupaa,
ilman asiayhteyttä,
ja ilman myötätuntoa.
Kelatkaa eteenpäin 12 vuotta vuoteen 2010,
nyt sosiaalinen media on jo syntynyt.
Ympäristö on, surullisesti kyllä, täyttynyt kaltaisistani tapauksista
Teki ihminen oikeasti virheen tai ei,
kohdistuen niin julkisuuden hahmoihin kuin yksityishenkilöihin,
sen seuraukset ovat olleet joillekin vakavia, erittäin vakavia.
Puhuin puhelimessa äitini kanssa
vuoden 2010 syyskuussa.
Puhuimme uutisesta, joka kertoi
nuoresta vasta-aloitteesta Rutgersin yliopiston oppilaasta
nimeltään Tyler Clementi.
Herttainen, herkkä, luova Tyler,
jota huonekaveri videokuvasi salaa,
hänen ollessa intiimisti toisen miehen kanssa.
Nettimaailman kuullessa tapauksesta
vitsailu ja nettikiusaaminen leimahti.
Muutama päivä myöhemmin
Tyler hyppäsi George Washingtonin sillalta
kohti kuolemaansa.
Hän oli 18-vuotias.
Äitini oli suunniltaan siitä,
mitä Tylerille ja hänen perheelleen tapahtui,
ja oli täynnä tuskaa,
jota en kyennyt ymmärtämään.
Ennen pitkää tajusin,
että hän eli uudelleen vuotta 1998,
aikaa, jolloin hän istui sänkyni vieressä joka ilta;
aikaa, jolloin hän pakotti minut pitämään suihkun oven auki;
aikaa, jolloin molemmat vanhemmistani pelkäsivät,
että kuolisin häpeästä,
kirjaimellisesti.
Nykyään aivan liian monella vanhemmalla
ei ole ollut mahdollisuutta puuttua ja pelastaa rakkaimpiaan.
Liian moni on saanut kuulla lapsensa kärsimyksestä ja häpeästä
vasta, kun on ollut liian myöhäistä.
Tylerin traaginen, järjetön kuolema oli käännekohta minulle.
Se asetti kokemukseni uudelleen viitekehykseen,
ja aloin katsomaan minua ympäröivää nöyryyttämisen ja kiusaamisen maailmaa
ja näkemään jotain erilaista.
Vuonna 1998 emme voineet arvatakaan, minne tämä uusi rohkea teknologia,
nimeltään internet, veisi meidät.
Siitä lähtien se on yhdistänyt ihmisiä kuvittelemattomin tavoin,
yhdistäen kadonneita sisaruksia,
pelastaen henkiä, käynnistäen vallankumouksia,
mutta se pimeys, nettikiusaaminen ja huorittelu, jonka koin,
oli levinnyt laajalle.
Joka päivä verkossa ihmiset, erityisesti nuoret,
jotka eivät vielä kykene käsittelemään asiaa,
tulevat niin pahoinpidellyiksi ja nöyryytetyksi,
etteivät voi kuvitella elävänsä seuraavaan päivään,
ja traagisesti toiset eivät eläkään,
eikä siinä ole mitään virtuaalista.
Childline, brittiläinen voittoa tavoittelematon järjestö,
joka keskittyy nuorten auttamiseen monissa eri asioissa
julkaisi järkyttävän tilaston viime vuoden lopulla:
Vuoden 2012 ja 2013 välillä
nettikiusaamista koskevien sähköpostien ja puhelujen määrä nousi 87 prosentia
Alankomaasta tehty meta-analyysi osoittaa, että ensimmäistä kertaa
nettikiusaaminen johti useammin itsetuhoisiin ajatuksiin
kuin netin ulkopuolinen kiusaaminen.
Ja mikä minua järkytti, vaikkei pitäisi,
oli viime vuonna tehty toinen tutkimus, joka määritti, että häpeä
on intensiivisempi tunnetila kuin onnellisuus tai jopa viha
Julmuus toisia kohtaan ei ole uutta,
mutta verkossa tapahtuva teknologialla vahvistettu nolaaminen on voimistunutta,
pidättelemätöntä ja pysyvästi saatavilla.
Häpeämisen kaiku, joka kantautui aiemmin ainoastaan perheelle, kylälle,
koululle tai yhteisölle,
kantautuu nyt myös virtuaaliyhteisölle.
Miljoona ihmiset, usein nimettöminä,
voivat viiltää sinua sanoillaan, ja se aiheuttaa paljon kipua,
eikä ole olemassa mittareita siitä, kuinka moni ihminen
voi tarkkailla sinua
ja asettaa sinua naurunalaiseksi.
Julkisella nolaamisella on erittäin henkilökohtainen hinta,
ja internetin kasvu on nostanut tätä hintaa.
Jo lähes kahdenkymmenen vuoden ajan
olemme hitaasti kylväneet häpeän ja julkisen nolaamisen siemenet
kulttuurimme maahan sekä verkossa että sen ulkopuolella.
Juorusivustot, paparazzit, reality-ohjelmat, politiikka,
uutistoimistot ja joskus hakkerit rahastavat häpeällä.
Tämä on johtanut turtumiseen ja sallivampaan ympäristöön netissä,
mikä näkyy trollauksena, yksityisyyden loukkaamisena ja nettikiusaamisena.
Tämä muutos on luonut professori Nicolaus Millsin sanoin nöyryyttämisen kulttuurin.
Miettikää pelkästään viimeisen puolen vuoden aikana tulleita esimerkkejä.
Snapchat, joka on lähinnä nuoremman sukupolven käyttämä palvelu,
väittää, että sen viestit säilyvät vain muutaman sekunnin ajan.
Voitte kuvitella, miten laaja sen sisältö voi olla.
Kolmannen osapuolen sovellus, jolla Snapchatin käyttäjät säilyttävät viestejä,
hakkeroitiin ja 100 000 henkilökohtaista keskustelua,
kuvaa ja videota vuosivat verkkoon,
jossa ne säilyisivät ikuisesti.
Jennifer Lawrencen ja monen muun näyttelijän iCloud-tilit hakkeroitiin,
ja yksityisiä, intiimejä alastonkuvia levisi ympäri internetiä
ilman heidän lupaansa.
Yksi juorusivusto sai yli 5 miljoonaa klikkausta
tästä yhdestä jutusta.
Entäs sitten Sony Picturesiin kohdistunut verkkohyökkäys?
Eniten huomiota saaneet asiakirjat
olivat yksityisiä sähköposteja, joilla oli suurin nolausarvo.
Mutta tässä nöyryyttämisen kulttuurissa
julkiseen nolaamiseen liittyy toisenlainen hinta.
Hinta ei mittaa uhrin kärsimystä,
jonka Tyler ja aivan liian monet
pääosin naiset ja vähimmistöt
ja LGBT-yhteisön jäsenet ovat maksaneet,
vaan hinta mittaa sitä tuottoa, jonka uhreja hyödyntävä saa.
Yksityisyyteen kajoaminen on raaka-aine,
jota tehokkaasti ja röyhkeästi tuotetaan ja myydään hyvällä tuotolla.
Julkiselle nolaamiselle on syntynyt markkinapaikka,
jossa tehtaillaan häpeää.
Mihin ansainta perustuu?
Klikkauksiin.
Mitä enemmän häpeää, sitä enemmän klikkauksia.
Mitä enemmän klikkauksia, sitä enemmän mainosrahaa.
Olemme vaarallisessa kierteessä.
Mitä enemmän klikkailemme tällaisia juorusivuja,
sitä kaukaisemmilta ihmiselämät niiden takana meille tuntuvat,
ja mitä turtuneempia olemme, sitä enemmän klikkaamme.
Samaan aikaan joku tekee rahaa
jonkun toisen kärsimyksestä.
Teemme valinnan jokaisella klikkauksella.
Mitä enemmän kyllästämme kulttuuriamme julkisella nolaamisella,
sitä hyväksyttävämpää se on,
ja sitä enemmän tulemme näkemään nettikiusaamista,
trollausta, tiettyjä hakkerointimuotoja,
ja verkkohäirintää.
Miksi näin? Koska kaikki nämä perustuvat nöyryyttämiseen.
Tämä käytös on luomamme kulttuurin oire.
Ajatelkaa hetki asiaa.
Käytöksen muuttaminen alkaa muuttamalla uskomuksia.
Olemme nähneet tämän toteutuvan rasismin, homofobian,
ja monen muun ennakkoasenteen osalta, menneisyydestä nykyisyyteen.
Muutettuamme mielipidettämme saman sukupuolen välisestä avioliitosta
yhä useammalle ihmiselle on tarjottu tasavertaisia oikeuksia.
Kun aloimme arvostamaan kestävyyttä,
yhä useampi alkoi kierrättämään.
Mitä tulee nöyryyttämisen kulttuuriimme,
tarvitsemme kulttuurillisen vallankumouksen.
Julkinen nolaaminen viihteenä on loputtava,
ja on aika puuttua Internetiin ja käyttäytymiseemme.
Muutos alkaa yksinkertaisella asialla, mikä ei kuitenkaan ole helppoa.
Meidän täytyy palata myötätunnon arvostamiseen.
Meillä on puutetta myötätunnosta
ja empatia on kriisissä Internetissä.
Tutkija Brené Brown sanoi:
"Häpeä ei selviä empatiasta."
Häpeä ei selviä empatiasta.
Olen kokenut hyvin synkkiä päiviä elämässäni.
Perheen, ystävien ja ammattilaisten, ja jopa tuntemattomien myötätunto
ja empatia pelastivat minut.
Jopa yhdeltä henkilöltä saatu myötätunto voi ratkaista.
Teoria vähemmistön vaikutuksesta,
jonka psykologi Serge Moscovici on esitellyt,
toteaa, että muutos voi tapahtua,
jopa pienissä määrin
kun se on riittävän jatkuvaa.
Verkkomaailmassa voimme edistää vähemmistövaikutusta
ryhtymällä puolustajiksi.
Puolustajana oleminen ei tarkoita apatiaa kanssaeläjää kohtaan,
vaan voimme kirjoittaa positiivisen kommentin tai ilmoittaa kiusaamisesta.
Uskokaa minua, myötätuntoiset kommentit auttavat negatiivisuuden hillitsemisessä.
Voimme myös vastustaa kulttuuria tukemalla järjestöjä,
jotka käsittelevät tällaisia asioita,
kuten Tyler Clementi -säätiötä Yhdysvalloissa,
Anti-Bullying Pro:ta Iso-Britanniassa,
ja Rockit-projektia Australiassa.
Puhumme paljon oikeudesta sananvapauteen,
mutta meidän pitäisi puhua enemmän
sananvapauden vastuusta.
Haluamme tulla kuulluksi,
mutta tiedostakaamme ero tarkoituksenhakuisella ja
huomionhakuisella puheella.
Internet on alitajunnan valtatie,
mutta empatian näyttäminen verkossa
hyödyttää meitä kaikkia ja auttaa luomaan turvallisemman ja paremman maailman.
Meidän täytyy viestiä verkossa myötätuntoisesti,
kuluttaa uutisia myötätuntoisesti,
ja klikkailla myötuntoisesti.
Asetu jonkun toisen toisen asemaan ja otsikoihin.
Haluan päättää puheeni henkilökohtaisella huomiolla.
Viimeisen yhdeksän kuukauden aikana,
kysymys, jota minulta on kysytty eniten, on miksi.
Miksi nyt? Miksi nostan kissan pöydälle?
Näistä kysymyksistä voi lukea rivienvälistä,
eikä vastauksella ole mitään tekemistä politiikan kanssa.
Vastaus oli ja on, että nyt on sen aika.
Aika lopettaa menneisyyteni ympärillä hiiviskely.
Aika lopettaa paheksunnan kohteena eläminen.
Aika ottaa haltuun oma kertomukseni.
Enkä ole pelastamassa vain itseäni.
Kenen tahansa häpeästä ja julkisesta nolaamisesta kärsivän
tulee tietää yksi asia:
voit selvitä siitä.
Tiedän, että se on vaikeaa.
Se ei ole kivutonta, nopeaa tai helppoa,
mutta voit vaatia erilaista loppua tarinallesi.
Ole myötätuntoinen itseäsi kohtaan.
Me kaikki ansaitsemme myötätuntoa,
ja elää myötätuntoisemmassa maailmassa niin verkossa kuin sen ulkopuolella.
Kiitos, että kuuntelitte.
(Aplodit)