Pár ével ezelőtt
repülőgépen ültem ötéves fiammal.
A fiam nagyon izgatott volt, hogy repülőn ülhet Anyával.
Nézegetett jobbra-balra, mindent alaposan szemügyre vett,
és mindenkit megnézett.
Aztán meglátott egy embert, és így szólt:
"Nini, az a bácsi úgy néz ki, mint Apa!"
Ránéztem a férfira,
és egy kicsit sem hasonlított a férjemre,
a legkevésbé sem.
Aztán körbenéztem a gépen,
és rájöttem, hogy ő volt az egyetlen fekete férfi a fedélzeten.
Ekkor arra gondoltam:
"Na, jó.
Egy kicsit el kell beszélgetnem a fiammal arról,
hogy nem minden fekete hasonlít egymásra."
A fiam rám nézett, és így szólt hozzám:
"Remélem, nem téríti el a repülőt."
Erre én: "Micsoda? Mit mondtál?"
Mire ő: "Hát, remélem, hogy a bácsi nem téríti el a repülőt."
Erre én: "De hát miért mondod ezt?
Tudod jól, hogy Apa sem szokott repülőt eltéríteni."
Erre ő: "Hát igen, igen, igen, tudom."
Mire én: "Mégis, miért mondtad ezt?"
Rám nézett egészen szomorú arccal,
és így szólt:
"Nem tudom, miért mondtam.
Nem tudom, miért gondoltam."
Ilyen súlyos faji rétegződésben élünk,
hogy még egy ötéves is megmondja, milyen történéseket tételezzünk fel,
még akkor is, ha nincs is gonosztevő,
és nincs látható gyűlölet sem.
A feketék és a bűnözés összekapcsolása
befurakodott az ötéves fiam fejébe.
Befurakodik minden gyerek fejébe,
és mindannyiunk fejébe.
A gondolkodásunkat befolyásolják
a világban látható a faji különbségek,
és azok a narratívák, amelyekből értelmezzük a látható különbségeket:
"Azok az emberek bűnözők."
"Azok az emberek erőszakosak."
"Azoktól az emberektől félni kell."
A kutatócsoportunk a laborban különböző embereknek arcokat mutatott,
és azt állapítottuk meg,
hogy a fekete arcok felmutatása után a fegyverekről készült homályos képeket
tisztábban és gyorsabban észlelték az alanyok.
Az előítéletek nemcsak azt befolyásolhatják, amit látunk,
hanem azt is, hogy hova nézünk.
Kiderült, hogy ha az embereket arra buzdítjuk,
hogy gondoljanak erőszakos bűntettre, akkor egy fekete arcra néznek,
és elfordulnak a fehér arcoktól.
Ha rendőröket arra kérünk, hogy elfogásra, lövöldözésre
és letartóztatásra gondoljanak,
az is azt eredményezi, hogy tekintetüket fekete arcokra irányítják.
Az előítéletek minden szempontból mérgezik az igazságszolgáltatási rendszerünket.
A halálra ítélhető vádlottak adatállományát vizsgálva arra jutottunk,
hogy ha valaki feketébb bőrű,
akkor kétszeres esélye van a halálbüntetésre,
legalábbis ha az áldozata fehér volt.
Ez jelentőségteljes eredmény,
habár a változók között szerepelt a bűntett súlyossága,
és a vádlott esetleges vonzó megjelenése.
De bármilyen szemponttal bővítettük a vizsgálatot,
azt találtuk,
hogy a feketéket feketeségükkel arányosan büntették:
minél feketébbek,
annál inkább halált érdemelnek.
Az előítéletek azt is befolyásolják, hogyan fegyelmezik a tanárok a tanulókat.
A kollégáimmal azt állapítottuk meg, hogy a tanárokban megvan az igény arra,
hogy egy fekete felső tagozatos diákot keményebben fegyelmezzenek,
mint egy fehér diákot
ugyanazért az ismételt szabályszegésért.
Egy közelmúltbeli tanulmányban azt állapítottuk meg,
hogy a fekete diákokat csoportként kezelik a tanárok,
a fehéreket viszont egyénként.
Ha pl. egy fekete diák rosszul viselkedik,
majd pár nap múlva egy másik fekete tanuló is rosszul viselkedik,
a tanár a második fekete tanulóra már úgy reagál,
mintha kétszer viselkedett volna rosszul.
Olyan ez, mintha az egyik gyerek vétkei
rárakódnának a másikéra.
Kategóriákat hozunk létre, hogy értelmezzük a világot,
hogy valamiféle rendszert és következetességet teremtsünk
a minket folyton bombázó ingerekben.
A kategorizálás és az általa elültetett előítéletek segítségével
az agyunk gyorsabban és hatékonyabban alkothat ítéletet,
amit már ösztönösen teszünk, a mintáinkra alapozva,
és úgy tűnik, hogy ezek kiszámíthatók.
Az általunk teremtett kategóriák lehetővé teszik, hogy gyors döntéseket hozzunk,
ugyanakkor megerősítik előítéleteinket is.
Tehát pont azok a dolgok, amelyek segítenek megérteni a világot,
elvakulttá is tehetnek minket.
Erőfeszítés nélkül hozhatunk döntéseket,
súrlódásmentesen.
Mégis súlyos áldozatot követelnek.
Akkor hát mit tehetünk?
Mindannyian ki vagyunk szolgáltatva az előítéleteknek,
de nem mindig cselekszünk előítéletesen.
Vannak bizonyos körülmények, amelyek felkeltik az előítéleteket,
más körülmények pedig tompítják őket.
Hadd mondjak egy példát!
Sokan ismerik a Nextdoor nevű technológiai vállalatot.
Az a célja, hogy erősebb, egészségesebb, biztonságosabb lakókörnyezetet teremtsen.
Ennek érdekében online teret hoztak létre,
ahova csatlakozhatnak egy környék lakói, és tájékoztathatják egymást.
A Nextdoor azonban idővel rájött,
hogy a faji profilalkotással van egy kis gond.
Egy tipikus eset,
amikor az emberek kinéznek az ablakon,
és meglátnak egy feketét az amúgy fehérek lakta környéken,
és egyből azt az ítéletet alkotják, hogy az illető rosszban sántikál,
még akkor is, ha semmi nem utal bűncselekményre.
Az online térben tanúsított viselkedésünk számos jellemzője
annak a leképeződése, ahogy a való világban viselkedünk.
De semmiképpen sem akarunk olyan könnyen használható rendszert létrehozni,
amely felerősítheti az előítéleteket, és elmélyítheti a faji különbségeket,
ahelyett hogy lebontaná őket.
Ezért a Nextdoor társalapítója felkeresett többek között engem,
hogy találjuk ki, mit tehetnének.
Rájöttek, hogy a faji profilalkotás mérséklése érdekében a platformon
nagyobb "tapadási felületet" kell kialakítaniuk,
vagyis le kell lassítaniuk az embereket.
Ezért a Nextdoornak döntenie kellett,
és minden nyomás ellenére úgy döntöttek,
hogy növelik a "tapadási felületet".
Ehhez egyszerű ellenőrzőlistát helyeztek el az oldalon.
Három tétel szerepelt rajta.
Először azt kérték a felhasználóktól, hogy egy pillanatra álljanak meg,
és tegyék fel a kérdést: "Mit csinált ez az ember, amitől gyanússá vált?"
A "fekete ember" kategória nem indok a gyanúra.
Másodszor, megkérték a felhasználókat, hogy írják le az illető külső vonásait,
de nem egyszerűen csak a fajukat és a nemüket.
Végül pedig, észrevették,
hogy sokan nyilván nem tudják, hogy mit jelent a faji profilalkotás,
és azt sem, hogy ebben ők is érintettek.
Ezért a Nextdoor definíciót állított össze számukra,
és közölte velük, hogy mi szigorúan tilos.
Önök is ismerik a feliratokat a reptereken és a metróállomásokon:
"Ha látsz valamit, mondj is valamit!"
A Nextdoor ezt módosította:
"Ha látsz valami gyanúsat,
mondj valami konkrétat."
Ezt az embereket lelassító stratégiát alkalmazva
a Nextdoornak sikerült 75%-kal visszaszorítania a faji profilalkotást.
Az emberek gyakran azt mondják nekem:
"Nem növelhetjük a »tapadási felületet« minden helyzetben, minden kontextusban,
és főleg olyanok esetében, akik villámgyorsan döntenek."
Kiderült azonban,
hogy több helyzetben növelhetjük a "tapadási felületet", mint hinnénk.
Együtt dolgoztam az oaklandi rendőrséggel
Kaliforniában.
Kollégáimmal segítettünk csökkenteni a rendőrségnek
azoknak az igazoltatott embereknek a számát,
akik nem követtek el komoly bűncselekményt.
Ezt úgy értük el, hogy arra ösztönöztük a rendőröket,
hogy minden egyes igazoltatás előtt tegyenek fel maguknak egy kérdést:
"Ezt az igazoltatást az értelem vezérli?
Igen vagy nem?"
Más szóval:
van olyan előzetes információm,
amely a személyt konkrét bűntetthez köti?
Az, hogy ez a kérdés szerepel az űrlapon,
amelyet igazoltatáskor kitöltenek a rendőrök,
lelassítja őket, megállnak egy pillanatra, és elgondolkoznak:
"Miért fontolgatom e személy feltartóztatását?"
2017-ben, mielőtt kibővítettük az űrlapot ezzel az értelmező kérdéssel,
kb. 32 000 esetben igazoltattak a városban a rendőrök.
A következő évben, ennek a kérdésnek a feltevésével
ez visszaesett 19 000 igazoltatásra.
Csak az afroamerikaiak igazoltatása 43%-kal csökkent.
A kevesebb fekete igazoltatásától nem lett veszélyesebb a város.
A bűnözési ráta valójában egyre jobban csökkent,
és a város mindenki számára biztonságosabbá vált.
Vagyis az egyik megoldás az lehet, hogy csökkentjük a felesleges igazoltatásokat.
A másik, hogy javítunk
a rendőrségi igazoltatások színvonalán.
A technológia a segítségünkre lehet ebben.
George Floyd haláláról azért tudunk,
mert azoknál, akik a segítségére akartak sietni, volt kamerás telefon,
így felvették azt a rettenetes, halálos találkozást a rendőrökkel.
Van mindenféle technikánk, melyeket nem hasznosítunk.
A rendőrségnek szerte az országban
kötelező testkamerát viselnie,
hogy ne csak a szélsőséges és szörnyű összetűzésekről készüljön felvétel,
hanem a mindennapos beavatkozásokról is.
Egy interdiszciplináris csapattal
Stanfordban gépi tanulási technikákat kezdtünk használni,
hogy nagy számban elemezhessünk különféle csetepatékat.
Az volt a célunk, hogy jobban megértsük, mi zajlik egy rutin közúti ellenőrzéskor.
Azt állapítottuk meg,
hogy a rendőrök még akkor is, amikor professzionálisan viselkednek,
a fekete sofőrökkel kevesebb tisztelettel beszélnek, mint a fehérekkel.
Igazából már pusztán a rendőrök által használt szavakból is
előre meg tudtuk mondani, hogy fekete vagy fehér sofőrrel beszélnek-e.
Az a baj, hogy e kamerafelvételek zömét
nem használja fel a rendőrség arra,
hogy megtudja, mi folyik az utcákon,
vagy hogy továbbképezze a rendőröket.
És ez gyalázat.
Hogyan lesz egy rutinellenőrzésből halálos összetűzés?
Hogy történt ez George Floyd esetében?
Hogy történt ez más esetekben?
Amikor a legidősebb fiam 16 éves volt,
észrevette, hogy mikor a fehérek ránéznek,
félelmet éreznek.
Azt mondta, a lift a legrosszabb.
Amikor az ajtók bezárulnak,
az emberek csapdába esnek az apró helyiségben olyasvalakivel,
akiről azt tanították nekik, hogy veszélyt jelenthet.
A fiam érzi ezt a feszengést,
és mosolyog, hogy megnyugtassa őket,
és oldja a félelmüket.
Amikor beszél,
a testük ellazul.
Könnyebben lélegeznek.
Örömöt lelnek a hanglejtésében,
a kifejezésmódjában, a szóhasználatában.
Úgy beszél, mint egy közülük.
Régen azt hittem, hogy a fiam született extrovertált személyiség, mint az apja.
Abban a pillanatban, annál a beszélgetésnél viszont rájöttem,
hogy a mosolya nem azt jelentette, hogy kapcsolatot akar teremteni
idegen emberekkel.
Ez volt a talizmánja, amellyel megvédte magát,
túlélési taktika, amelyet a sok ezer liftezés során fejlesztett tökélyre.
Megtanulta, hogyan szokjon hozzá a feszültséghez, amelyet bőrszíne vált ki,
és amely veszélybe sodorta az életét.
Tudjuk, hogy az agy huzalozva van az előítéletekre,
aminek pl. úgy szabhatunk gátat, ha megállunk, és elgondolkodunk azon,
hogy milyen bizonyítékai vannak a feltevéseinknek.
Fel kell tennünk magunknak a kérdést:
Milyen feltevésekkel lépünk be egy liftbe?
Vagy szállunk repülőre?
Hogyan tudatosíthatjuk magunkban a tudattalan előítéleteinket?
Kinek a biztonságát szolgálják ezek a feltevések?
Kit sodornak veszélybe?
Amíg nem tesszük fel ezeket a kérdéseket,
és nem ragaszkodunk ahhoz, hogy iskolák, bíróságok, a rendőrség
és más intézmények is feltegyék e kérdéseket,
addig az előítéleteink
továbbra is elvakíthatnak.
Ez esetben pedig
egyikünk sincs igazán biztonságban.
Köszönöm.