לפני מספר שנים,
הייתי במטוס עם הבן שלי שהיה אז רק בן חמש.
בני כל כך התלהב להיות על המטוס הזה עם אימא.
הוא מסתכל מסביב והוא בודק דברים
והוא בוחן אנשים.
והוא רואה את האיש הזה, והוא אומר,
"היי! הבחור הזה נראה כמו אבא!"
ואני מסתכלת על האיש,
והוא בכלל לא נראה כמו בעלי,
בכלל לא.
ואז התחלתי להסתכל סביבי במטוס,
ושמתי לב שהאיש הזה היה הבחור השחור היחיד במטוס.
וחשבתי,
"בסדר.
אני אצטרך לנהל שיחה קצרה עם בני
על זה שלא כל האנשים השחורים נראים אותו דבר. "
בני מרים את הראש למעלה, והוא אומר לי,
"אני מקווה שהוא לא ישדוד את המטוס".
ואני אמרתי, "מה? מה אמרת?"
והוא אומר, "טוב, אני מקווה שהאיש הזה לא ישדוד את המטוס".
ואני אמרתי, "למה אתה אומר דבר כזה?
אתה יודע שאבא לא היה שודד מטוס".
והוא אומר, "כן, כן, כן, אני יודע".
ואמרתי, "אז למה אתה אומר את זה?".
והוא הסתכל עליי עם הפרצוף העצוב הזה,
ואמר,
"אני לא יודע למה אמרתי את זה.
אני לא יודע למה חשבתי על זה".
אנו חיים בריבוד גזעי כה חמור
שאפילו ילד בן חמש יכול לומר לנו מה הדבר הבא שאמור לקרות,
אפילו ללא רשע,
אפילו ללא שנאה מפורשת.
הקשר הזה בין צבע עור שחור ובין פשע
עשה את דרכו אל התודעה של בני בן החמש.
הוא עושה את דרכו אל כל ילדינו,
אל כל אחד מאתנו.
המוחות שלנו מעוצבים על ידי ההבדלים הגזעיים
שאנו רואים בעולם
ועל ידי הנרטיבים שעוזרים לנו להבין את ההבדלים שאנו רואים:
"האנשים האלה פושעים".
"האנשים האלה אלימים".
"צריך לחשוש מהאנשים האלה".
כאשר צוות המחקר שלי הביא אנשים אל המעבדה שלנו
וחשף אותם לפרצופים,
מצאנו שחשיפה לפרצופים שחורים הובילה אותם לראות תמונות מטושטשות של רובים
בבהירות ובמהירות גדולות יותר.
הטיות לא רק יכולות לשלוט במה שאנחנו רואים,
אלא גם איפה אנחנו מסתכלים.
גילינו שאם מעודדים אנשים לחשוב על פשע אלים
הדבר יכול לגרום להם לכוון את עיניהם לעבר פנים שחורות
ולהסיט אותן מפנים לבנות.
כאשר מבקשים משוטרים לחשוב על לכידה וירי
ומעצר
הדבר מוביל את עיניהם להתמקד בפרצופים שחורים גם כן.
הטיות עלולות לזהם כל היבט של מערכת המשפט הפלילית שלנו.
במערכת נתונים גדולה של נאשמים שעלולים לקבל גזר דין מוות,
מצאנו שצבע עור שחור יותר מגדיל ביותר מפי 2 את הסיכויים שלהם
לקבל גזר דין מוות -
לפחות כשקרבנותיהם היו לבנים.
התוצאה הזאת מובהקת סטטיסטית,
למרות שנטרלנו את חומרת הפשע
ואת מידת האטרקטיביות של הנאשם.
ולא משנה מה נטרלנו,
מצאנו שאנשים שחורים נענשו
ביחס ישר לגוון השחור של מאפייניהם הפיזיים:
יותר שחור,
יותר ראוי למות.
הטיה יכולה גם להשפיע על האופן שבו מורים מטילים משמעת על תלמידים.
עמיתיי ואני מצאנו שמורים מביעים רצון
להטיל משמעת על תלמיד שחור בחטיבת הביניים בצורה קשה יותר
מאשר על תלמיד לבן
עבור אותן עבירות חוזרות ונשנות.
במחקר שנערך לאחרונה,
אנו מגלים שהמורים מתייחסים אל תלמידים שחורים כאל קבוצה
אבל אל תלמידים לבנים כאל יחידים.
אם, למשל, תלמיד שחור אחד אינו מתנהג כראוי
ואז תלמיד שחור אחר אינו מתנהג כראוי כעבור כמה ימים,
המורה מגיב כלפי התלמיד השחור השני
כאילו הוא התנהג שלא כראוי פעמיים.
זה כאילו שחטאיו של ילד אחד
נערמים על אלה של הילד האחר.
אנו יוצרים קטגוריות במטרה להבין את העולם,
לקבוע מעט שליטה ולכידות
בין הגירויים שאנחנו כל הזמן מופגזים בהם.
פעולת הסיווג וההטיות שהיא זורעת
מאפשרות למוחנו לגבש דעות בצורה מהירה ויעילה יותר,
ואנחנו עושים זאת על ידי הסתמכות אינסטינקטיבית על דפוסים
שנראים צפויים.
אך כפי שהקטגוריות שאנו יוצרים מאפשרות לנו לקבל החלטות מהירות,
הן גם מגבירות את ההטיות.
אז בעצם אותם הדברים שעוזרים לנו לראות עולם
יכולים גם לעוור אותנו.
הם מספקים עבורנו בחירות ללא מאמץ,
ללא התנגדות.
אך הם גובים מחיר כבד.
אז מה אנו יכולים לעשות?
כולנו חשופים להטיות,
אבל אנו לא פועלים על פיהן כל הזמן.
ישנם תנאים מסוימים שיכולים לעורר הטיה
ותנאים אחרים שיכולים לעמעם אותה.
הרשו לי לתת לכם דוגמה.
אנשים רבים מכירים את חברת הטכנולוגיה Nextdoor.
כל מטרתם היא ליצור שכונות חזקות, בריאות ובטוחות יותר.
ולשם כך הם מציעים את המרחב המקוון הזה
שבו שכנים יכולים להתאסף ולשתף מידע.
אך נקסטדור גילו מהר מאוד שיש להם בעיה
עם יצירת פרופיל גזעי.
במקרה אופייני,
אנשים הסתכלו מחוץ לחלון שלהם
וראו גבר שחור בשכונה הלבנה שלהם
ומיד החליטו שיש לו כוונות רעות,
אפילו כאשר לא היו לכך עדויות של מעשים פליליים.
במובנים רבים, האופן שבו אנו מתנהגים ברשת
מהווה השתקפות של האופן שבו אנחנו מתנהגים בעולם.
אבל מה שאנחנו לא רוצים לעשות הוא ליצור מערכת קלה לשימוש
שתגביר את ההטיות ותעמיק את הפערים הגזעיים,
במקום לפרק אותם.
אז המייסד השותף של Nextdoor פנה אליי ואל אחרים
כדי לנסות ולהבין מה לעשות.
והם הבינו שכדי לרסן את החתך הגזעי בפלטפורמה,
הם יצטרכו להוסיף נקודת חיכוך;
כלומר, להאט את תגובתם של האנשים.
אז ל- Nextdoor הייתה ברירה,
וכנגד כל דחף,
הם החליטו להוסיף נקודת חיכוך.
והם עשו זאת על ידי הוספת רשימה פשוטה.
היו בה שלושה פריטים.
ראשית, הם ביקשו מהמשתמשים להשתהות
ולחשוב, "מה האדם הזה עשה שגרם לו להיראות חשוד?"
הקטגוריה "איש שחור" אינה עילה לחשד.
שנית, הם ביקשו מהמשתמשים לתאר את התכונות הפיזיות של האדם,
לא רק את הגזע ואת המין שלהם.
שלישית, הם הבינו שהרבה אנשים
כנראה אינם יודעים מהי יצירת פרופיל גזעי
או שהם לוקחים בה חלק.
אז Nextdoor סיפקה להם הגדרה
ואמרה להם שהדבר אסור בהחלט.
רובכם כבר ראיתם את השלטים האלה בשדות התעופה
ובתחנות המטרו, "אם אתם רואים משהו, תגידו משהו".
Nextdoor ניסתה להתאים זאת.
"אם אתם רואים משהו חשוד,
תגידו משהו ספציפי".
ובאמצעות אסטרטגיה זו, פשוט על ידי השהיית אנשים,
Nextdoor הצליחה לרסן את השימוש בחתך גזעי ב 75% .
עכשיו, אנשים לעתים קרובות אומרים לי,
"את לא יכולה להוסיף נקודת חיכוך בכל סיטואציה, בכל הקשר,
ובעיקר עבור אנשים שמקבלים החלטות בשבריר שנייה כל הזמן".
אבל מסתבר שאנו יכולים להוסיף נקודת חיכוך
למצבים רבים יותר ממה שאנחנו חושבים.
בעבודה עם משטרת אוקלנד
בקליפורניה,
אני וכמה מעמיתיי הצלחנו לעזור להם
לצמצם את מספר המעצרים שביצעו
של אנשים שלא ביצעו פשע חמור כלשהו.
ועשינו זאת על ידי עידוד השוטרים
לשאול את עצמם שאלה אחת לפני כל מעצר שביצעו:
"האם המעצר הזה מבוסס על מודיעין,
כן או לא?"
במילים אחרות,
האם יש לי מידע קודם לקשור את האדם המסוים הזה
עם פשע ספציפי?
על ידי הוספת שאלה זו
לטופס ששוטרים ממלאים במהלך מעצר,
הם האטו, הם השתהו,
הם חושבים, "מדוע אני שוקל לעצור את האדם הזה?"
בשנת 2017, לפני שהוספנו את השאלה מבוססת מודיעין לטופס,
שוטרים ביצעו כ- 32,000 מעצרים ברחבי העיר.
בשנה שאחריה, עם תוספת שאלה זו,
זה ירד ל - 19,000 מעצרים.
מעצרים של אפרו-אמריקאיים בלבד ירדו ב- 43%.
והירידה במעצרים של אנשים שחורים לא הפכה את העיר למסוכנת יותר.
למעשה, שיעור הפשיעה המשיך לרדת,
והעיר הפכה בטוחה יותר עבור כולם.
כך שפתרון אחד יכול להגיע מהפחתה במספר המעצרים המיותרים.
פתרון אחר יכול להגיע משיפור איכות המעצרים
ששוטרים מבצעים.
וטכנולוגיה יכולה לעזור לנו כאן.
כולנו יודעים על מותו של ג'ורג' פלויד,
כי אלה שניסו לעזור לו החזיקו מצלמות בטלפון הסלולרי
לתעד את המפגש המחריד והקטלני הזה עם המשטרה.
אבל יש לנו כל מיני טכנולוגיות שאנחנו לא מנצלים לטובה.
אנשי משטרה ברחבי הארץ
כעת נדרשים ללבוש מצלמות גוף
כך שיש לנו לא רק הקלטות של המפגשים הקיצוניים והנוראיים ביותר
אלא גם של אינטראקציות יומיומיות.
עם צוות בינתחומי בסטנפורד,
התחלנו להשתמש בטכניקות של למידת מכונה
לנתח מספר גדול של מפגשים.
וזאת כדי להבין טוב יותר את מה שקורה במעצרים שגרתיים.
מה שגילינו הוא
שאפילו כאשר שוטרים מתנהגים במקצועיות,
הם מדברים עם נהגים שחורים בפחות כבוד בהשוואה לנהגים לבנים.
למעשה, רק מהמילים שהשוטרים אמרו,
יכולנו לקבוע אם הם מדברים עם נהג שחור או עם נהג לבן.
הבעיה היא שהרוב המכריע של צילומי המצלמות האלה
אינו מנוצל על ידי המשטרה
להבין את מה שקורה ברחוב
או להכשיר שוטרים.
וחבל.
איך מעצר שגרתי הופך למפגש קטלני?
איך זה קרה במקרה של ג'ורג' פלויד?
איך זה קרה אצל אחרים?
כשבני הבכור היה בן 16,
הוא גילה שכאשר אנשים לבנים מביטים בו,
הם חשים פחד.
המעליות הן הגרועות ביותר, אמר.
כאשר הדלתות האלה נסגרות,
אנשים לכודים בחלל הזעיר הזה
עם מישהו שלימדו אותם לקשר עם סכנה.
הבן שלי מרגיש את אי הנוחות שלהם,
והוא מחייך כדי להקל עליהם,
להרגיע את הפחדים שלהם.
כשהוא מדבר,
גופם נרגע.
הם נושמים יותר בקלות.
הם נהנים מחיתוך הדיבור שלו,
מהסגנון שלו, מבחירת המילים שלו.
הוא נשמע כמו אחד מהם.
פעם חשבתי שהבן שלי הוא מוחצן מטבעו כמו אביו.
אבל באותו רגע הבנתי, בשיחה ההיא,
שהחיוך שלו לא היה סימן לכך שהוא רוצה להתחבר
עם אנשים זרים.
זה היה קמע שהוא השתמש בו להגן על עצמו,
מיומנות הישרדותית שהשחיז במהלך אלפי נסיעות במעלית.
הוא למד להכיל את המתח שצבע עורו חולל
ושסיכן את חייו שלו.
אנו יודעים שהמוח מחווט להטיות,
ואחת הדרכים להפסיק הטיות שכאלה היא לעצור ולהרהר
על העדויות להנחות שלנו.
לכן עלינו לשאול את עצמנו:
אילו הנחות אנו מביאים כשאנחנו נכנסים לתוך מעלית?
או מטוס?
כיצד נהיה מודעים להטיות הלא מודעות שלנו?
על מי מגנות ההנחות האלה?
את מי הן מסכנות?
עד שנשאל את השאלות האלה
ונתעקש שבתי הספר שלנו ובתי המשפט שלנו והמשטרה שלנו
וכל מוסד יעשה את אותו הדבר,
אנו נמשיך לאפשר להטיות
לעוור אותנו.
ובמצב כזה,
אף אחד מאיתנו לא בטוח באמת.
תודה רבה.