Deci, ce înseamnă să fii femeie?
Toate avem doi cromozomi X, corect?
De fapt, asta nu este adevărat.
Unele femei sunt un mozaic.
Ele au un amestec de cromozomi X, XY sau XXX.
Dacă nu este vorba doar despre cromozomi,
atunci ce te definește ca femeie?
A fi feminină?
A te mărita?
A avea copii?
Nu trebuie să căutăm departe pentru a găsi excepții fantastice
la aceste reguli,
dar noi toate împărtășim ceva care ne face femei.
Poate că acest ceva este în creierul nostru.
Poate ați auzit teorii din secolul trecut,
despre cum bărbații sunt mai buni la matematică decât femeile,
deoarece ei au creiere mai mari.
Aceste teorii au fost infirmate.
Un bărbat are un creier de aproximativ trei ori mai mic
decât un elefant,
dar asta nu înseamnă
că bărbatul este de trei ori mai prost decât un elefant...
sau este?
(Râsete)
Există un nou val de femei specialiste în neuroștiințe,
care descoperă diferențe importante între creierele femeilor și bărbaților,
în conectivitatea neuronală,
în structura creierului, în activitatea acestuia.
Ele au descoperit că creierul este ca un mozaic peticit,
un amestec.
Femeile au predominant zone feminine, și doar câteva zone masculine.
Cu aceste noi date, ce înseamnă să fii o femeie?
Asta este ceva la care m-am gândit aproape întreaga mea viață.
Când oamenii află că sunt o femeie, care se întâmplă să fie transgender,
mă întreabă mereu:
„De unde știi că ești femeie?”
Ca om de știință, eu caut o bază biologică a genului.
Vreau să înțeleg ceea ce mă face să fiu eu.
Noi descoperiri științifice de ultimă oră
au descoperit markerii biologici care definesc genul.
Eu și colegii mei din genetică, neuroștiință, fiziologie și psihologie,
încercăm să descoperim exact cum funcționează genul.
Aceste domenii vaste au un numitor comun:
epigenetica.
În epigenetică studiem cum activitatea ADN-ului
se poate schimba în mod permanent și radical,
chiar dacă acesta rămâne neschimbat.
ADN-ul este un șir lung de molecule, care este înfășurat în celulele noastre.
Există atât de mult ADN
încât e împletit ca niște noduri,
pe care chiar așa le vom numi.
Deci, factorii externi schimbă modul în care sunt formate aceste noduri ADN.
Vă puteți gândi la ele așa:
în interiorul celulelor noastre există mașinării care creează lucruri,
circuite de legătură,
care fac toate cele necesare pentru a face viața posibilă.
Există un lucru care citește ADN-ul și creează ARN-ul.
Apoi acesta transportă o cantitate uriașă de neurotransmițători,
de la un capăt al neuronului,
la celălalt.
Primesc oare spor pentru muncă în condiții periculoase?
(Râsete)
Acesta e o întreagă fabrică de molecule,
unii spun că reprezintă secretul vieții.
Este numit ribozom.
Îl studiez încă din 2001.
Unul dintre lucrurile uluitoare despre celulele noastre
e că componentele din interiorul lor sunt biodegradabile.
Ele se dizolvă
și sunt reconstruite în fiecare zi,
ca un fel de caravană
în care aparatele sunt demontate și apoi reconstruite în fiecare zi.
O diferență majoră între celulele noastre și o caravană
este că o caravană
implică meșteșugari pricepuți care reconstruiesc zilnic aceste aparate.
În celulele noastre nu există asemenea meșteșugari pricepuți,
doar mașini de construit,
ce construiesc orice e scris în planuri,
indiferent de conținutul acestora.
Aceste planuri sunt ADN-ul.
Instrucțiuni pentru fiecare părticică din interiorul celulelor noastre.
Dacă totul din creierul nostru
se dizolvă aproape în fiecare zi,
atunci cum își poate creierul aminti informațiile din ziua precedentă?
Aici intră în acțiune ADN-ul.
ADN-ul este unul din acele lucruri care nu se dizolvă.
Dar pentru ca ADN-ul să-și amintească că ceva s-a întâmplat,
el trebuie să se schimbe cumva.
Știm că schimbarea nu are loc în secvența acestuia,
deoarece dacă s-ar schimba mereu,
atunci ne-ar crește o nouă ureche sau un nou ochi, în fiecare zi.
(Râsete)
În schimb, își schimbă forma,
și aici intră în acțiune nodurile ADN.
Vă puteți gândi la ele ca la o memorie ADN.
Când are loc ceva important în viața noastră,
precum o traumă în copilărie,
hormonii de stres ne inundă creierul.
Hormonii de stres nu afectează secvența ADN-ului,
ci îi schimbă forma.
Ei afectează acea parte a ADN-ului
ce are instrucțiunile mașinăriilor moleculare ce reduc stresul.
Acea parte de ADN se încolăcește într-un nod,
iar acum mașinăriile nu mai pot citi planurile necesare
pentru a construi mașinăriile care reduc stresul.
Este ceva complicat, dar asta se întâmplă la nivel micro.
La nivel macro pierdeți abilitatea de a gestiona stresul,
și asta nu este bine.
Și astfel ADN-ul își poate aminti ce s-a întâmplat în trecut.
Asta cred că mi s-a întâmplat și mie
când am început tranziția de gen.
Știam că eram femeie pe interior
și că purtam haine pentru femei la exterior,
dar toți mă vedeau ca pe un bărbat în rochie.
Am simțit că nu contează câte lucruri aș încerca,
nimeni nu mă va vedea vreodată ca pe o femeie.
În știință, credibilitatea este totul,
iar oamenii chicoteau pe holuri,
aruncându-mi priviri,
uitându-se cu dezgust,
temându-se să fie în apropierea mea.
Îmi amintesc primul meu discurs de după tranziție.
A fost în Italia.
Mai susținusem discursuri înainte,
dar acesta a fost terifiant.
M-am uitat la public,
iar șoaptele au început...
privirile holbate,
zâmbetele, chicotelile.
Chiar și astăzi am o anxietate socială în urma acelei experiențe de acum opt ani.
Mi-am pierdut speranța.
Nu vă faceți griji, am făcut terapie, deci sunt bine,
sunt bine acum.
(Râsete)
(Urale)
(Aplauze)
Dar am simțit că este de ajuns:
sunt un om de știință,
am un doctorat în astrofizică,
am publicat în jurnale de top
despre interacțiunile undă-particulă, despre fizica spațiului,
despre biochimia acidului nucleic.
Am fost pregătită să pornesc de la baza lucrurilor, deci...
(Râsete)
Am intrat pe internet...
(Aplauze)
Am intrat pe internet și am găsit articole de cercetare fascinante.
Am învățat că aceste noduri ADN nu sunt întotdeauna ceva rău.
Înnodarea și deznodarea
— este ca un limbaj complicat de calculator —
ne programează corpurile cu precizie înaltă.
Deci, când devenim însărcinate,
ovulele noastre fertilizate se dezvoltă în nou-născuți.
Pentru acest proces este necesar ca mii de decizii ADN să aibă loc.
Ar trebui ca o celulă embrionară să devină o celulă sanguină?
O celulă cardiacă? Un neuron?
Iar deciziile se iau în perioade diferite pe durata sarcinii.
Unele în primul trimestru, altele în cel de-al doilea,
iar altele în cel de-al treilea.
Pentru a se înțelege cu adevărat sistemul decizional al ADN-ului,
trebuie să vedem procesul de formare a nodurilor la nivel atomic.
Dar nici cel mai bun microscop nu poate vedea asta.
Dar cum ar fi dacă am încerca să simulăm asta pe calculator?
Pentru asta, am avea nevoie de un milion de calculatoare.
Asta este exact ceea ce avem la Laboratoarele Los Alamos:
un milion de calculatoare, conectate într-o rețea imensă.
Deci, aici prezentăm ADN-ul care formează o genă întreagă,
împăturită în forme specifice nodurilor.
Pentru prima dată,
echipa mea a simulat o întreagă genă ADN,
cea mai mare simulare biomoleculară realizată vreodată.
Pentru prima dată, începem să înțelegem problema nerezolvată
a modului în care hormonii declanșează formarea acestor noduri.
Formarea nodului ADN poate fi văzută clar la pisicile calico.
Decizia între portocaliu și negru
are loc mai devreme în pântec,
astfel că modelul zonelor portocaliu-negru
reprezintă o copie exactă a ceea ce s-a întâmplat,
când acea pisică a fost doar un mic embrion,
în interiorul pântecului mamei ei.
Iar tiparul peticit e prezent și în creierul nostru și în cancer.
Are legătură directă cu dizabilitățile intelectuale și cu cancerul de sân.
Aceste decizii ale ADN-ului au loc și în alte părți ale corpului.
Se pare că organele genitale precursoare se transformă în feminine sau masculine
pe durata primului trimestru al sarcinii.
Precursorul creierului, pe de altă parte,
se transformă în feminin sau masculin pe durata celui de-al doilea trimestru.
Deci, modelul funcțional actual
este că un amestec unic din pântecul mamei
face ca precursorul organelor genitale să se transforme într-un fel,
dar precursorul creierului să se transforme diferit.
Majoritatea cercetărilor epigenetice
s-au axat asupra stresului, anxietății, depresiei,
a lucrurilor rele,
negative.
(Râsete)
Dar în zilele noastre,
mai nou,
oamenii cercetează relaxare.
Poate asta avea un efect pozitiv asupra ADN-ului?
Momentan, ne lipsesc date cheie de la modelele pe șoareci.
Știm că șoarecii se relaxează,
dar pot ei medita ca Dalai Lama?
Pot atinge iluminarea?
Pot ei să mute pietre cu mintea lor, ca Maestrul Jedi Yoda?
(Vocea lui Yoda): Hm, un șoricel Jedi trebuie să simtă curgerea forței.
(Râsete)
(Aplauze)
Mă întreb dacă sprijinul pe care l-am primit după acea prezentare din Italia
a încercat să-mi modifice ADN-ul.
Având un mare cerc de prieteni, părinți care mă sprijină,
și aflându-mă într-o relație de dragoste,
mi-a dat putere și speranță pentru a-i ajuta pe alții.
La muncă port o brățară în culorile curcubeului,
Uneori provoacă ridicări din sprâncene, dar de asemenea ridică conștientizarea.
Există atât de mulți oameni transsexuali, în special femei de culoare
cărora nu le mai lipsește decât un comentariu înjositor
pentru a-și lua viața.
40% dintre noi au tentative de sinucidere.
Dacă ascultați și simțiți că nu aveți altă opțiune,
încercați să sunați un prieten,
intrați pe internet sau încercați să găsiți un grup de sprijin.
Dacă sunteți femeie, dar nu transgender, însă cunoașteți durerea izolării,
a asaltului sexual,
cereți ajutor.
Deci, ce înseamnă să fii femeie?
Ultimele cercetări arată
că creierul femeilor și al bărbaților se dezvoltă diferit în pântec,
probabil dându-ne nouă, femeilor, acest sentiment înnăscut de a fi femeie.
Pe de altă parte,
poate este simțul nostru comun, al comuniunii, cel care ne face femei.
Suntem atât de diferite,
încât a întreba ce înseamnă să fii femeie poate nu e cea mai potrivită întrebare.
Este ca și cum ai întreba o pisică calico, ce înseamnă să fii pisică calico?
Poate că a deveni femeie înseamnă să ne acceptăm pe noi înșine,
pentru ceea ce suntem cu adevărat,
și să recunoaștem asta la fel în ceilalți.
Vă văd.
Iar voi tocmai m-ați văzut.
(Aplauze și urale)