Sunt savant,
sau mai exact,
sunt un savant autist
de înalt nivel.
Este o afecțiune rară.
Și este și mai rară atunci când este însoțită,
ca în cazul meu,
de conștiința de sine
și de stăpânirea limbajului.
Adesea, când oamenii
află că sunt autism,
există un fel de stângăcie din partea lor.
Pot să văd lucrul acesta în ochii lor.
Vor să mă întrebe ceva.
Și într-un final, destul de des,
acest impuls este mai puternic decât ei
și îndrăznesc să mă întrebe:
”Dacă îți spun care este data mea de naștere,
poți să îmi spui în ce zi a săptămânii m-am născut?”
(Râsete)
Sau pomenesc de rădăcini pătrate
sau mă roagă să recit un text lung sau un număr lung.
Sper că mă veți ierta,
dacă nu pun în scenă
un show de savant pentru dvs. astăzi.
În loc să fac asta, voi vorbi
despre ceva
mult mai interesant
decât date de naștere și rădăcini pătrate-
despre ceva mai profund
și mult mai plăcut pentru mintea mea, decât aceste lucruri.
Vreau să vă vorbesc pe scurt
despre percepție.
Atunci când scria piesele de teatru și scurtele povestiri
care îl vor face cunoscut,
Anton Cehov ținea un jurnal
în care își nota
observațiile
în legătură cu lumea din jurul lui -
mici detalii
pe care ceilalți oameni păreau că nu le văd.
De fiecare dată când îl citesc pe Cehov
și viziunea lui unică asupra vieții umane,
îmi amintesc de ce
am devenit și eu scriitor.
În cărțile mele,
analizez natura percepției
și cum diferite moduri de percepție
creează diferite tipuri de cunoaștere
și înțelegere.
Iată trei întrebări
extrase din cărțile mele.
În loc să încercați să găsiți un răspuns,
am să vă rog să luați în considerare pentru o clipă
intuiția
și instinctele pure
care vă traversează mintea și inima
în timp ce vă uitați la aceste întrebări.
Să luăm, de exemplu, calculul.
Puteți ”simți” în ce interval numeric
este probabil să cadă soluția?
Sau, uitați-vă la acel cuvânt necunoscut și sunetele lui.
Vă puteți da seama cam ce
ar putea însemna?
Cât despre poezie,
de ce folosește poetul cuvântul ”hare” (iepure de câmp)
și nu ”rabbit” (iepure de casă)?
Vă pun această întrebare
pentru că eu cred că percepțiile noastre personale
sunt esenţiale
pentru modul în care noi acumulăm cunoștințe.
Judecățile de ordin estetic,
și mai puțin gândirea abstractă
ghidează și modelează procesul
prin care noi toți ajungem să știm
ceea ce știm.
Eu sunt un exemplu extrem al acestei teorii.
Lumea mea a cuvintelor și numerelor
este plină de culoare, de emoție
și de personalitate.
Așa cum a spus și Juan,
oamenii de știință numesc această afecțiune sinestezie,
este o împletire neobișnuită
a simțurilor.
Iată numerele de la 1 la 12,
așa cum le văd eu -
fiecare cifră are propria ei formă și personalitate.
Unu este un flash de lumină albă.
Șase este o gaură neagră micuță și foarte tristă.
Desenele sunt alb-negru aici,
dar în mintea mea, numerele sunt colorate.
Trei este verde.
Patru este albastru.
Cinci este galben.
Eu pictez de asemenea.
Iată una dintre picturile mele.
Este o înmulțire dintre două numere prime.
Formele tridimensionale
și spațiul pe care ele îl creează la mijloc
dau naștere unei noi forme,
rezultatul înmulțirii.
Și ce se întâmplă cu numerele mari?
Nu există un număr mai mare decât Pi,
constanta matematică.
Este un număr infinit -
zecimalele lui nu se sfârșesc niciodată.
În această pictură pe care am făcut-o
și care reprezintă primele 20 de zecimale ale lui Pi,
am luat culorile
și emoția și textura
și le-am adunat la un loc
într-un fel de peisaj numeric care se rotește.
Dar nu văd doar numerele în culori.
Pentru mine, cuvintele
sunt și ele colorate și au emoții
și texturi.
Aceasta este o frază de la începutul
romanului ”Lolita”.
Nabokov avea și el sinestezie.
Și puteți vedea aici
cum modul în care eu percep sunetul ”L”
mă ajută să descopăr
imediat aliterația.
Alt exemplu:
un pic mai matematic.
Sunt curios dacă unii dintre dvs. vor observa
cum este construită propoziția
din ”Marele Gatsby”.
Există o înșiruire de silabe -
prima, wheat (grâu);
a doua, prairies (preerii);
a treia, lost Swede towns (orașe suedeze pierdute) -
un, doi, trei.
Acest efect este foarte plăcut pentru minte,
și ajută la curgerea
fluentă a propoziției.
Să ne întoarcem la întrebările
pe care vi le-am pus adineauri.
64 înmulțit cu 75.
Dacă unii dintre dvs. jucați șah,
știți deja că 64
este o rădăcină pătrată
și de aceea, tablele de șah,
opt cu opt,
au 64 de pătrățele.
Acest lucru ajută să
ne imaginăm o formă, pe care o putem percepe.
Dar despre 75?
Păi, dacă 100,
dacă ne gândim la 100 ca fiind un pătrat,
75 ar arăta așa.
Ce ne rămâne de făcut acum
este să suprapunem aceste două imagini
în mintea noastră -
ceva de genul acesta.
64 devine 6400.
Și în colțul din dreapta
nu trebuie să calculați nimic.
4 pătrățele pe diagonală, 4 sus și 4 jos-
fac 16.
Ceea ce trebuie, de fapt, să faceți este o adunare
16 plus
16 plus 16.
E mult mai ușor
decât ați învățat la școală, sunt sigur de asta.
Avem 16+16+16=48.
4800 -
4800,
este răspunsul la această înmulțire.
Este simplu când știi cum să faci.
(Râsete)
A doua întrebare era despre un cuvânt în islandeză.
Presupun că nu sunt mulți oameni în public
care vorbesc islandeza.
Voi reduce posibilitățile la două.
Hnugginn:
înseamnă ceva vesel
sau ceva trist?
Ce credeți?
În regulă.
Unii spuneți că este un cuvânt pozitiv.
Majoritatea dintre dvs. spun
că înseamnă ceva trist.
Și cuvântul înseamnă de fapt ”trist”.
(Râsete)
De ce statisticile arată că
majoritatea oamenilor
spun că un cuvânt este trist, în acest caz,
și încărcat, în alte cazuri?
Am o teorie, limbajul evoluează astfel încât
sunetele se potrivesc
cu experiența subiectivă,
cu experiența personală,
intuitivă
a ascultătorului.
Să ne uităm la a treia întrebare.
Este un vers dintr-un poem de John Keats.
Cuvintele, ca și numerele
exprimă legături fundamentale
dintre obiectele,
întâmplările și forțele
care formează lumea noastră.
Este de la sine înțeles că noi, din moment ce existăm în lume
ar trebui ca în timpul vieții
să absorbim intuitiv aceste legături.
Și poeții, ca și alți artiști,
se joacă cu acele înțelegeri bazate pe intuiție.
”Hare” (iepure)
este un sunet ambiguu în engleză.
Poate de asemenea să însemne ”păr” (hair).
Dacă luăm asta în considerare -
să pun imaginea la loc -
părul reprezintă vulnerabilitatea.
El se mișcă la cea mai mică atingere,
mișcare sau emoție.
Deci, ceea ce rezultă este o atmosferă
plină de vulnerabilitate și tensiune.
Iepurele în sine, animalul -
nu o pisică, nu un câine, ci un iepure -
de ce tocmai iepurele?
Gândiți-vă la imagine,
nu la cuvânt, ci la imagine.
Urechile prea lungi,
picioarele prea lungi,
ne ajută să ne imaginăm, intuitiv,
ce înseamnă să șchiopătezi
și să tremuri.
Așadar, în aceste câteva minute,
sper că am reușit să vă împărtășesc
o parte din viziunea mea asupra lucrurilor
și să vă arăt
că și cuvintele pot fi colorate și pot îngloba emoții,
că numerele pot avea forme și personalități.
Lumea este mai bogată,
mai diversă,
decât pare.
Sper că am trezit în dvs. dorința
de a învăța să vedeți lumea cu alți ochi.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)