אני חקלאי עירוני,
ואני מגדל מזון בעיר מונטריאול
על גגות של בניינים, תאמינו או לא.
וזה משהו שאני מאד מאד גאה בו.
זה משהו שמעלה חיוך על פני בכל בוקר.
לפני זמן-מה שוחחתי עם דודתי, שחיה בלבנון,
שמשם אני במקור. גדלתי בלבנון,
בכפר קטן שלמעשה מקיים את עצמו.
זהו כפר שמגדל לעצמו את מזונו,
וזה די נדיר בימינו.
אז אם קצב לא שחט פרה באותו יום,
אכלנו ירקות.
אז שוחחתי עם דודתי,
הייתי כל-כך נרגש, וסיפרתי לה
כמה העבודה שלי נהדרת, ושאנו מקימים חממות
ומאכילים בני-אדם כאן, בלב העיר.
והיא מביטה בי ואומרת:
"מותק, אנו עשינו זאת כל חיינו.
"אין בכך כל חדש."
וזה עורר בי מחשבות. זה נכון לגמרי.
שום דבר בחקלאות העירונית הוא באמת מהפכני.
זהו פשוט שיחזור של משהו עתיק מאד.
אז מדוע אני מספר לכם היום על חקלאות עירונית?
מדוע זהו נושא חשוב?
ובכן, כי אנו איננו אוכלים את המאכלים של דודתי.
איננו אוכלים את מה שנהגתי לאכול כשגדלתי בלבנון.
מה שאנו אוכלים כיום, כמי שחיים בעיר, מגיע ממרחק רב.
מזוננו עובר כ-2,500 ק"מ עד לצלחות שלנו.
ואוכל נהנה מנסיעות כמו ילד בן שנתיים במטוס.
אוכל נוסע מאד לא טוב.
למעשה, המזון נארז ונארז שוב,
מקורר, נמכר ושוב נמכר פעמים רבות.
וכשהוא מגיע אל הצרכן,
הוא מאבד את מרכיביו התזונתיים, את טעמו, מרקמיו וניחוחו.
בעצם, המספר הכי מעניין --
אנו מדברים הרבה על צמצום הפסולת --
כשחוואי במשק תעשייתי
מסתכל על שיח עגבניות,
חצי מהעגבניות האלה לעולם לא יגיעו לצרכן בגלל זה.
והזנים שטופחו, הזנים הנבחרים
בחקלאות התעשייתית, הם זנים שטופחו ונבחרו
בשל עמידותם ויכולת השינוע שלהם ולא בשל טעמם.
פעם, יכולתם לבחור
מבין 500 סוגי עגבניות את אלה שרציתם לגדל בחממה,
והיום, מה שאנו אוכלים, הוא אוסף של 12 זנים בלבד,
בקושי 12 זנים נבחרים של עגבניות, כולם עמידים,
הם נותנים יבול מעולה, הם קשים כמו סלע,
אבל אין להם בהכרח אותו הטעם.
וכשמסתכלים על חקלאות תעשייתית,
תהליך החקלאות התעשייתית רחוק מלהיות מיטבי.
בימינו, המשקים התעשייתיים הם צרכנים עצומים של קרקע,
מים, אנרגיה, משאבים,
ומה שבאמת זיעזע אותי,
כשערכתי את המחקר שלי בהידרופוניקה,
הוא שהם מאד חמקמקים.
בזבזתי זמן רב מאד בנסיון רק למצוא משקים,
ולא הצלחתי למצוא משקים, והגעתי למסקנה
שהמשקים הם קופסאות גדולות ושחורות.
לא רק שאי-אפשר למצוא אותם,
אלא שקשה מאד להיכנס למשק.
התהליך הסודי של גידול מזון הוא חמקמק.
לפני 5 שנים שאלתי את עצמי,
מה אם אפשר לשנות את הדרך בה מגדלים מזון?
מה אם אפשר לגדל מזון באופן אחראי יותר?
ומה אם אפשר ליצור זיקה ישירה עם הצרכן,
להגיע ישירות אל הצרכן?
לעקוף את כל הרשת, לנטוש את רשת ההפצה,
לנטוש את הסיטונאים, הקמעונאים והמובילים,
ולהגיע ישירות אל הצרכן?
וזה התחיל קצת כמו חלום.
יש לי המון חלומות
ומעטים מהם אכן הופכים למיזמים,
אבל החלום הזה לא נגוז,
ובעזרת קבוצת מהנדסים ואדריכלים,
שאני אוהב לכנותם "גיבורי-על",
התחלנו בעבודה לפני 5 שנים.
התחלנו לעבוד על צורה חדשה של חקלאות,
שאנו אוהבים לכנות "חקלאות גירסה 2.0".
תחילה שאלנו את עצמנו,
אם אנו רוצים לגדל מזון,
איך נוכל לגדלו בדרך אחראית יותר?
ידענו שיש המון אתגרים בתהליך ייצור המזון,
וידענו שאנו חייבים לשנות את הדרך בה אנו מגדלים מזון.
לכן הגדרנו את החקלאות האחראית בארבע צורות שונות.
ראשית כל, לא לנצל אדמה נוספת.
לדעתי, המרצה הקודם הסביר מצוין
את האתגרים שעומדים לפנינו, כשאנו גדלים מ-7 מיליארד נפש
ל-9 מיליארד, בעוד כמות הקרקע פוחתת.
אז הבשורות הטובות הן שמרחבי הגגות
ממש מעולים לגידול מזון.
יש אנשים שרואים בגג את הבגד התחתון של הבניין:
מרחב שאינו זוכה להתייחסות, אי של חום
שזקוק לתחזוקה,
שצריך לעלות ולנקותו מידי פעם,
אבל איש אינו אוהב גגות, הם כמו תחתונים.
[צחוק]
אבל מתברר שהתחתונים הם שטח פורה להפליא.
בבניין הזה שאתם רואים מאחורי,
אנו מקבלים אנרגיה חינם בשווי יותר מחצי מיליון דולר בשנה,
פשוט, מן השמש.
מבלי להזכיר שאנו מקבלים
חצי מארגיית החימום שלנו מהבניין שמתחתנו.
מה שנהדר בחיים בעיר,
הוא שרמות הפחמן הדו-חמצני גבוהות יותר,
וזה עוד משהו שהצמחים צריכים.
כך שחקלאות אחראית מתחילה מכך שלא מנצלים קרקע,
ושמשתמשים במים, משאב יקר-המציאות, בצורה אחראית יותר.
כלומר, איסוף מי-גשמים, וחשוב יותר,
מיחזור מים עשירים בחומרים מזינים,
ושוב, לדעתי המרצה הקודם הסביר
את חשיבות האצה הכחולה ואת הקשר בינה
לבין המים העשירים בזרחן שדולפים לאגמים ולנהרות.
כך שבעזרת מערכת סגורה,
לא רק שאנו מגדלים בצורה אחראית יותר,
אלא גם חוסכים המון כסף.
חקלאות אחראית משמעה לא להשתמש בקוטלי חרקים,
עשבים ופטריות מלאכותיים,
זה אפשרי,
כי נהגנו כך במשך שנים רבות לפני המהפכה הירוקה.
זה עובד ממש טוב.
וזה נעשה פשוט בעזרת הדברה ביולוגית: חרקים.
יש לנו בחממה חרקים מועילים, כמו פרות משה רבנו,
שתוקפות חרקים מזיקים, כגון כנימות-עלה וכנימות עש הטבק,
ומידי פעם בפעם אנו רואים אותן עושות סקס.
[צחוק]
משום-מה, הן מתות על התנאים בחממה.
[צחוק]
ולבסוף, חקלאות אחראית משמעה לגדל מזון טוב:
לבחור זנים ומינים מובחרים בשל טעמם,
בשל ערכם התזונתי, ריחם ומרקמם.
זני מורשת של עגבניות, ריחן סגול,
מלפפון לבן, עשבי-בר פרסיים;
אין סוף לאפשרויות.
מה שאנו מסוגלים לגדל בחממה,
המזון שאנו יכולים לספק לכם הוא לא-ייאמן,
אבל מה שאנו מוצאים בחנות המכולת
הוא רק חלק קטן: זה שאפשר להוביל הכי טוב.
אז אחרי שהגדרנו את החקלאות האחראית, בספטמבר 2010,
התחלנו בעבודה.
אציג לכם כמה שקופיות
שיסבירו את תהליך הבנייה.
מה שאינכם רואים כאן הוא 4 שנות פיתוח הטכנולוגיה
שקדמו לבנייה עצמה.
היה עלינו לפתח פטנט משלנו,
של מערכות מיחזור מים.
מערכות גידול רב-תרבותיות שמאפשרות לנו לגדל
מספר יבולים באותה החממה,
ועדיין להשיג את אותן תפוקות כמו בחקלאות חד-יבולית.
פיתחנו שיטות למיחזור מים
ותוכנות לניהול מיקרו-אקלים,
כך שכל החממה שלנו מנוהלת באמצעות תוכנה.
אסביר לכם בקיצור נמרץ בניה אופיינית.
אנו לוקחים גג קיים, שומרים על הכיסוי שלו,
מקימים מבנה מפלדה מגולוונת,
אלומיניום וזכוכית, וזהו תהליך מהיר מאד.
תתפלאו, אבל הקמנו את המבנה הזה בתוך פחות מ-3 שבועות,
כפי שאתם רואים השתמשנו במנופים כדי להעלות את החומרים לגג,
ובמקרה זה, זה היה בנין קומתיים.
התמונה הזו --
היא מראה מעט מחלקה הפנימי של החממה,
ממש לפני השתילה,
ואתם יכולים לראות את מסכי האנרגיה שלנו,
פריט נוסף שעוזר לחסוך אנרגיה.
אנו פורשים אותם בלילה,
והם עוטפים את החממה, את הצמחים,
והטמפרטורה מעל למסך האנרגיה
יכולה להיות מינוס 10 מעלות צלזיוס, אבל מתחתיו
האקלים הוא של 22-23 מעלות צלזיוס.
אחרי תהליך הבנייה, ב-28 לפברואר 2011,
שתלנו את הזרעים הראשונים של הצמחים הראשונים
בחממת-הגג המסחרית הראשונה בעולם.
[מחיאות כפיים]
וזה משהו שאנו מאד גאים בו.
אני זוכר שהצוות ממש חגג באותו יום,
ופתחנו המון בקבוקי שמפניה,
לא מקומית. [צחוק]
מהסוג הטוב. [צחוק]
ואחרי חודשיים בלבד מאז היום הראשון,
האחיינית שלי, מאיה, בת שמונת החודשים,
אכלה את המזון המוצק הראשון שלה, וזו היתה אחת העגבניות שלנו,
עגבניית שרי שגדלה במונטריאול, והיא אוהבת את העגבניות שלנו
וזה מה שהכי משמח אותי,
לראות ילדים בוחרים ירקות כאילו שהם ממתקים.
והיום, אחרי כמעט שנה, אנו מאכילים 2,000 איש
בירקות שנאספו באותו היום,
שמעולם לא ראו איך נראה מקרר מבפנים,
ירקות שנאספו בלב העיר, על גג בנין,
בעזרת חצי מהאנרגיה המשמשת לחימום אותו בנין,
וחלקיק מהמים והחומרים המזינים.
ותודות לקשר הישיר שלנו עם לקוחותינו,
אנו מפיצים את המזון לנקודות איסוף,
ואלה נמצאות באוניברסיאות בבתי קפה בכל רחבי האי.
אבל התהליך הוא כה יעיל,
שנחוצים לנו רק 15 דולר עבור דלק ליום,
כדי להאכיל 2,000 איש.
[מחיאות כפיים]
ומה שהיה עבורי הפתעה עצומה,
הוא לראות איך המשק הקטן הזה במונטריאול מצליח לחבר את הקהילה.
כבר בהתחלה, כשהתחלנו בבנייה, אנשים היו עוצרים
ושואלים אם הם יכולים לבוא לבקר.
פנו אלינו מאוניברסיטאות, בתי-ספר,
בתי-כנסת, כנסיות - כולם רצו לראות משק.
והיה ממש נהדר לראות איך --
עד היום ביקרו אצלנו בחממה יותר מ-10,000 איש.
10,000 איש, שמבינים היום מאין מגיע המזון.
10,000 איש שפגשו חקלאי.
ילדים שראו איך גדל צמח של עגבניה,
מה צריך להיות טעמו של מלפפון,
וזה היה משהו שהפתיע מאד את כולנו,
אבל זה היה מאד --
אני נלהב לראות את זה.
ועוד רגע נהדר עבורי הוא להיכנס לאחת מנקודות האיסוף שלנו,
בין השעות 3 ו-6 אחה"צ,
ולראות 30-40 לקוחות ממהרים לחטוף את סלי הירקות שלהם,
אבל מקדישים זמן להחליף מתכונים,
מספרי טלפון, ירקות וממש ליצור קשרים.
אז אני אסיים עם עוד כמה תמונות.
נראה לי שכולם אוהבים תמונות.
תאמינו או לא, התמונה הראשונה היא של הקרקע
שהיתה במקום בו בנינו את החממה שלנו, לפני 40 שנה.
לפני 40 שנה, לפני הקמת המבנה התעשייתי,
היתה שם חווה, ועבד בה חקלאי שהאכיל אנשים.
במשך 37 שנה עמד במקומה מבנה תעשייתי,
שתרם ליצירת איי-חום ודחק את רגלי החקלאי.
הבשורות הטובות הן שהמקום שב לתחיה,
והוא חלקת אדמה פוריה
שמעסיקה רבים ומאכילה רבים נוספים,
ועוזרת להפוך את עולמנו למקום טוב יותר.
תארו לעצמכם ערים
שמאכילות את תושביהן.
תארו לעצמכם קהילות המקושרות באמצעות משקים.
תארו לעצמכם שתזכו להכיר את החקלאי ואת המזון שלכם.
כשחגגנו את יום השנה הראשון ב"לופה",
[מצחקק]
מה שבחרנו לחגוג
לא היה את תחילת הבנייה,
ולא את סיום הבנייה,
אלא את היום שבו שתלנו את ראשוני הזרעים.
כי אני זוכר היטב את היום ההוא,
רמות הפחמן הדו-חמצני שלנו החלו לרדת,
ורמות הלחות שלנו החלו לעלות,
ממש כשהצמחים נכנסו לחממה.
זו היתה הפעימה הראשונה, סימן החיים הראשון.
כעת, תארו לעצמכם ערים מלאות חיים.
[צרפתית] תודה רבה.
[מחיאות כפיים]