Det var den första november 2002,
min första dag som rektor,
men knappast min första dag i Philadelphias skoldistrikt.
Jag tog examen från Philadelphias allmänna skolor,
och gick vidare till att undervisa i specialpedagogik i 20 år
vid en lågpresterande skola i ett fattigt område
i norra Philadelphia,
där brottslighet härjar
och området är ett av de fattigaste i landet.
Kort efter att jag klivit in i min nya skola,
bröt ett stort slagsmål ut bland flickorna.
När läget var under kontroll
kallade jag omedelbart till ett möte
i skolans aula
för att presentera mig själv som skolans nya rektor.
(Applåder)
Jag var arg när jag gick in,
lite nervös -
(Skratt) -
men fast besluten
att sätta tonen för mina nya elever.
Jag började, så kraftfullt jag kunde,
att rada upp mina förväntningar på deras uppförande
och mina förväntningar på vad de skulle lära sig i skolan.
När plötsligt
en flicka långt bak i aulan
reste sig upp
och sa, "Fröken!
Fröken!"
När vi fick ögonkontakt sa hon,
"Varför envisas du med att kalla detta för en skola?
Det här är ingen skola."
I ett uttalande,
hade Ashley uttryckt det jag kände
men aldrig riktigt kunde uttrycka
om min egen upplevelse av att gå i en lågpresterande skola
i samma område, många många år tidigare.
Den här skolan var definitivt ingen skola.
Vi spolar fram ett årtionde till 2012,
jag kom som rektor till min tredje lågpresterande skola.
Jag skulle bli Strawberry Mansions fjärde rektor på fyra år.
Skolan klassades som "lågpresterande och farlig"
på grund av dess dåliga provresultat
och höga antal vapen,
droger, överfall och anhållanden.
När jag närmade mig dörren till min nya skola,
försökte gå in,
och upptäckte att dörren var låst med kedjor,
hörde jag Ashleys röst
säga, "Miss! Miss!
Det här är ingen skola."
Korridorerna var dunkla och mörka på grund av dålig belysning.
Det fanns tonvis med högar av trasiga gamla möbler
och bänkar i klassrummen,
och tusentals oanvända material och resurser.
Detta var ingen skola.
Allt eftersom året gick,
noterade jag att klassrummen var nästan tomma.
Eleverna var rädda:
rädda att sitta i rader för att något kunde hända;
rädda för att de ofta blev retade i matsalen för att de åt gratis mat.
De var rädda på grund av alla bråk och all mobbing.
Detta var ingen skola.
Och så var det lärarna,
som var otroligt oroliga för sin egen säkerhet,
så de hade knappt några förväntningar på eleverna eller sig själva,
och var helt omedvetna om sin roll
i förstörelsen av skolans kultur.
Det var det mest oroväckande av allt.
För ni förstår, Ashley hade rätt,
inte bara om sin egen skola.
Alldeles för många skolor,
för barn som lever i fattigdom,
är inte skolor överhuvudtaget.
Men det kan förändras.
Låt mig berätta om hur detta görs vid Strawberry Mansion High School.
Alla som jobbat med mig säger
att jag är känd för mina slogans.
(Skratt)
Så idag ska jag använda tre stycken
som har varit avgörande i vårt förändringsarbete.
Den första är:
Om du ska leda, led.
Jag har alltid trott
att vad som händer eller inte händer i skolan
är upp till rektorn.
Jag är rektorn,
och att ha den titeln kräver att jag leder.
Jag skulle inte sitta på mitt kontor,
jag skulle inte delegera mitt arbete,
och jag skulle inte vara rädd att ta upp någonting
som inte var bra för barnen,
oavsett om det gjorde mig populär eller inte.
Jag är en ledare,
jag vet att jag inte kan göra det ensam.
Så jag satte ihop ett förstklassigt ledarskapsteam
som trodde på möjligheterna för alla dessa barn,
och tillsammans hanterade vi de små sakerna,
som att manuellt återställa låskoden på varje skåp,
så att alla elever kunde få ett säkert skåp.
Vi dekorerade varje anslagstavla i byggnaden
med färgglada och positiva meddelanden.
Vi tog bort kedjorna från entrédörrarna.
Vi bytte ut glödlampor
och vi storstädade alla klassrum,
återvann alla böcker som inte behövdes,
och kastade bort tusentals gamla material och möbler.
Vi fyllde två containers per dag.
Och förstås, förstås,
tog vi tag i de stora grejerna,
som att göra om hela skolbudgeten
så att vi kan omfördela medel för att kunna ha fler lärare och personal.
Vi gjorde om hela schemat för skoldagen
för att få variation i start- och sluttider,
specialundervisning, avancerade kurser,
aktiviteter och rådgivning utanför schemat,
allting under skoldagen.
Allt under skoldagen.
Vi gjorde en grupperingsplan
som specificerade var varje stödpersonal och polis skulle vara,
varenda minut av dagen,
vi övervakade varenda sekund av dagen,
och, vårt bästa påhitt nånsin,
vi utformade ett ordningsprogram för hela skolan
som hette "Ej förhandlingsbart."
Det var ett uppförandesystem
(Skratt)
utformat för att uppmuntra positivt uppförande vid alla tillfällen.
Resultatet?
Strawberry Mansions togs bort från den farliga listan
det första året -
(Applåder) -
efter att ha varit på listan fem år i rad.
Ledare gör det omöjliga möjligt.
Vilket tar mig till min andra slogan:
Jaha? Och nu då?
(Skratt)
(Applåder)
När vi tittade på informationen,
och träffade personalen,
fanns det många bortförklaringar
till varför Strawberry Mansions var lågpresterande och farligt.
De sa att bara 68 procent av barnen kommer till skolan regelbundet,
100 procent av dem lever i fattigdom,
bara en procent av föräldrarna engagerar sig,
många av barnen
har ensamstående eller fängslade föräldrar,
39 procent av eleverna har särskilda behov,
och delstatsstatistiken visade
att sex procent av eleverna behärskade algebra,
och 10 procent var språkkunniga.
När de var färdiga med att berätta alla historier
om hur hemska förhållandena och eleverna var,
tittade jag på dem
och sa, "Jaha. Och nu då?
Vad ska vi göra åt det?"
(Applåder)
Mitt främsta ansvar blev att eliminera bortförklaringar.
Vi tog tag i varenda en
genom obligatorisk kompetensutveckling,
som banade väg för ett intensivt fokus på undervisning och lärande.
Efter många observationer
kunde vi slå fast att lärarna visste vad de skulle lära ut
men inte hur de skulle undervisa
så många barn med så olika förmågor.
Så vi utvecklade en lektionsmodell
som fokuserade på undervisning i små grupper,
vilket gav alla elever möjligheten att få sina behov mötta
i klassrummet.
Resultatet?
Efter ett år visade delstatsdata
att våra provresultat hade stigit med 171 procent i algebra
och 107 procent i språk.
(Applåder)
Vi har en lång väg att vandra,
en väldigt lång väg,
men nu möter vi varje hinder med en "Jaha. Och nu då?"-attityd.
Vilket leder mig till min tredje och sista slogan.
(Skratt)
Om ingen sagt till dig idag att de älskar dig,
kom ihåg att jag gör det, och att jag alltid kommer göra det.
Mina elever har problem:
sociala, emotionella och ekonomiska problem
som ni aldrig kan föreställa er.
En del av dem är föräldrar själva,
och en del är helt ensamma.
Om någon frågade mig om den verkliga hemligheten
bakom hur jag får Strawberry Mansion att fortsätta gå framåt,
skulle jag säga att jag älskar mina elever
och tror på deras möjligheter,
ovillkorligt.
När jag ser på dem,
kan jag bara se vad de kan bli,
och det är för att jag är en av dem.
Jag växte också upp som fattig i norra Philadelphia.
Jag vet hur det känns att gå i en skola som inte är en skola.
Jag vet hur det känns att undra
om det nånsin kommer att finnas en väg ut ur fattigdomen.
Men tack vare min fantastiska mamma
fick jag möjligheten att drömma,
trots fattigdomen runtom mig.
Så -
(Applåder) -
om jag ska leda mina elever
mot deras drömmar och syfte med livet,
måste jag lära känna dem.
Jag måste tillbringa tid med dem,
så jag sköter matsalen varje dag.
(Skratt)
Och medan jag är där
pratar jag med dem om djupt personliga saker,
och när någon fyller år,
sjunger jag "Happy Birthday"
trots att jag inte kan sjunga.
(Skratt)
Jag frågar ofta,
"Varför vill ni att jag ska sjunga när jag inte kan sjunga?"
(Skratt)
Och de svarar,
"För att vi gillar att känna oss speciella."
Vi har månatliga stormöten
för att lyssna till deras funderingar
och få reda på vad de tänker på.
De frågar saker som, "Varför måste vi följa regler?"
"Varför finns det så många konsekvenser?"
"Varför kan vi inte bara göra som vi vill?"
(Skratt)
De frågar, och jag besvarar varje fråga ärligt,
och detta utbyte hjälper till att lösa eventuella missförstånd.
Varje stund är en lärande stund.
Min belöning,
min belöning
för att vara ej förhandlingsbar när det gäller regler och konsekvenser,
är att jag förtjänar deras respekt.
Jag insisterar på det,
och tack vare det kan vi åstadkomma saker tillsammans.
De vet mina förväntningar på dem,
och jag upprepar de förväntningarna varje dag i högtalarsystemet.
Jag påminner dem -
(Skratt)
Jag påminner dem om kärnvärdena
fokus, tradition, förträfflighet,
integritet och uthållighet,
och jag påminner dem varje dag
om hur utbildning verkligen kan förändra deras liv.
Och jag avslutar alltid på samma sätt:
"Om ingen sagt till dig idag att de älskar dig,
kom ihåg att jag gör det,
och att jag alltid kommer att göra det."
Ashleys ord,
"Fröken, fröken,
det här är ingen skola,"
är för alltid inpräntade i mig.
Om vi vill göra verkliga framsteg
med att ta tag i fattigdom,
måste vi försäkra oss om
att varje skola som har fattiga elever,
är en riktig skola,
en skola, en skola -
(Applåder) -
en skola som förser dem med kunskap
och mental träning för att kunna navigera i världen runtom dem.
Jag har inte alla svar,
men jag vet att de av oss som har förmånen
och har ansvar för att leda skolor med fattiga elever,
vi måste verkligen leda,
och när vi möter otroliga utmaningar
måste vi stanna upp och fråga oss själva,
"Jaha. Och nu då? Vad ska vi göra åt det?"
Och när vi leder
får vi aldrig glömma
att var och en av våra elever
bara är ett barn,
ofta skrämd av vad världen säger till dem att de borde vara,
och oavsett vad världen säger till dem att de borde vara,
ska vi alltid ge dem hopp,
vår odelade uppmärksamhet,
en osviklig tro på deras möjligheter,
konsekventa förväntningar,
och vi måste ofta säga till dem,
att om ingen sagt till dem idag att de älskar dem,
kom ihåg att vi gör det, och alltid kommer att göra det.
Tack.
(Applåder)
Tack, Jesus.