2002 november 1-je volt
az első napon igazgatóként,
de aligha az első napom a Philadelphiai körzeti iskolában.
Philadelphiai állami iskolákban végeztem,
és 20 évig tanítottam gyógypedagógiát
egy alacsony jövedelmű, gyengén teljesítő iskolában,
Észak-Philadelphiában,
ahol burjánzik a bűnözés
és mély szegénység a legmagasabbak között van a nemzeten belül.
Röviden, miután besétáltam az új iskolámba,
egy hatalmas verekedés tört ki a lányok között.
Miután gyorsan visszaszereztük az irányítást a dolgok felett,
rögtön összehívtam egy gyűlést
az iskola előadótermében,
hogy bemutatkozzak az iskola új igazgatójaként.
(Taps)
Dühösen,
egy kissé idegesen léptem be --
(Nevetés) --
de elszántam magam arra,
hogy én határozom meg a hangnemet az új diákjaim számára.
El kezdtem felsorolni olyan erőteljesen, ahogy csak tudtam,
az elvárásaimat a viselkedésükkel kapcsolatban
és a reményeimet az iskolai tanulmányaikat illetően.
Mikor, teljesen váratlanul,
egy lány az előadó hátsó bejáratánál,
felállt
és azt kiáltotta: "Kisasszony!
Kisasszony!"
Mikor ránéztünk, azt kiáltotta:
"Miért hívod ezt iskolának?
Ez nem egy iskola."
Ezzel az egyetlen kitörésével
kifejezte Ashley azt, amit én is éreztem,
de soha nem tudtam igazán megfogalmazni a saját tapasztalataimról,
mikor meglátogattam egy gyengén teljesítő iskolát
azon a környéken, sok-sok évvel ezelőtt.
Az az iskola határozottan nem volt iskola.
Egy évtizednyi előreugrással 2012-be,
éppen a harmadik gyengén teljesítő iskolába léptem be igazgatóként.
A Strawberry Mansion negyedik igazgatója voltam négy éven belül.
Ez "gyengén teljesítőnek és tartósan veszélyesnek" lett címkézve
az alacsony tesztpontszámainak
és a fegyverek magas számának,
a drogoknak, támadásoknak és letartóztatásoknak köszönhetően.
Röviden, ahogy megérkeztem az új iskolám ajtajához
és megpróbáltam belépni,
láncokkal bezárva találtam az ajtót.
A saját fülemmel hallhattam Ashley hangját
"Miss! Miss!
Ez nem egy iskola."
A termek homályosak és sötétek voltak a gyenge fényviszonyok miatt.
Több tonnányi régi, törött bútor
és asztal hevert az osztálytermekben,
ugyanakkor több ezer használatba nem vett új anyag és készlet is.
Ez nem egy iskola volt.
Az év folyamán,
megfigyeltem, hogy az osztálytermek majdnem üresek.
A diákok egyszerűen féltek:
féltek leülni sorban, attól tartottak, hogy valami történhet;
féltek, mert a menzán gyakran kötekedtek velük az ingyenes étel miatt.
Féltek minden verekedéstől és bántalmazástól.
Ez nem egy iskola volt.
És aztán ott voltak a tanárok,
akik hihetetlenül féltették a saját biztonságukat,
így alacsonyak voltak az elvárásaik a diákok és önmaguk számára,
és egyáltalán nem voltak tisztában
az iskolai kultúra megsemmisülésében betöltött szerepükkel.
Mind közül ez volt a legaggasztóbb.
Mint látják, Ashley-nek igaza volt,
és nem csak saját iskolájával kapcsolatban.
Túl sok iskolában áll fenn az a helyzet,
hogy a szegénységben élő gyerekek számára,
az iskolák egyáltalán nem is iskolák.
De ez megváltozhat.
Hadd meséljem el, hogyan valósítjuk meg ezt mi a Strawberry Mansion gimiben.
Bárki, aki valaha is dolgozott velem meg fogja mondani önöknek,
hogy a jelmondataimról vagyok ismert.
(Nevetés)
Így ma hármat fogok használni,
amik a legfontosabbak voltak eddig a fordulat felkutatásában.
Az első jelmondatom:
ha azért vagy ott, hogy vezess, akkor vezess.
Mindig azt hittem,
hogy ami történik, illetve nem történik az iskolában
az az igazgatón múlik.
Én vagyok az igazgató,
és ez a cím feljogosít engem a vezetésre.
Nem fogok az irodámban maradni,
nem fogom másra bízni a munkámat,
nem fogok félni bármit megnevezni,
ami nem jó a gyerekeknek,
akár jó fényben tüntet fel engem, akár nem.
Én egy vezető vagyok,
így tudom, hogy nem csinálhatok mindent egyedül.
Ezért összegyűjtöttem a vezetőség krémjét,
akik hittek minden gyermek lehetőségében,
és közösen, megragadtuk a kis dolgokat,
mint minden egyes öltözőszekrény kombinációjának kézi beállítása,
így minden diáknak lehetett egy saját biztonságos szekrénye.
Az épületben minden hirdetőtáblát kidekoráltunk
fényes, színes és pozitív üzenetekkel.
Levettük a láncokat az iskola bejárati ajtajáról.
kicseréltettük a villanykörtéket,
kitakarítottunk minden osztálytermet az utolsó szögig,
újrahasznosítottunk minden, minden tankönyvet, amire már nem volt szükség,
régi anyagok és bútorok ezreit dobtuk ki.
Naponta két szemetes konténert raktunk tele.
És természetesen, természetesen,
megbirkóztunk nagy dolgokkal,
mint a teljes iskolai költségvetés újratervezése, így a forrásokat
átcsoportosíthatunk át több tanár és kisegítő személyzet foglalkoztatására.
Újraterveztük az egész éves órabeosztási tervet a nulláról indulva,
és belevettünk eltérő kezdési és befejezési időpontokat,
kármentesítési, kitüntetési folyamatokat,
tanórán kívüli tevékenységeket és tanácsadásokat,
mindezt tanítási napokon.
Mindezt tanítási napokon!
Létrehoztunk egy fejlesztési tervet,
ami meghatározta minden egyes támogató személy,
és rendőr tartózkodási helyét a nap minden percére,
és ellenőriztük a nap minden egyes másodpercében,
és a valaha volt legjobb találmányunk az volt,
hogy kidolgoztunk egy iskolai házirend programot
"Zéró tolerancia" címmel.
Ez egy viselkedési rendszer volt --
amit a mindenkori helyes viselkedés elősegítésére terveztünk.
Az eredmények?
A Strawberry Mansion lekerült az "Állandóan Veszélyes Listáról"
egy év után --
(Taps) --
azután, hogy öt egymást követő évben a listán volt.
A vezetők megvalósították a lehetetlent.
Ez hozta a második jelmondatomat:
Na és? Akkor most mi legyen?
(Nevetés)
(Taps)
Amikor megnéztük az adatokat,
és találkoztunk a munkatársainkkal,
rengeteg kifogás volt arra,
hogy miért volt a Strawberry Mansion gyengén teljesítő és állandóan veszélyes.
Azt mondták, hogy a a gyerekeknek csak a 68%-a járt rendszeresen iskolába,
100%-uk szegénységben él,
a szülőknek csak az 1%-a vállal közreműködést,
sok gyermek
érkezik javítóintézetekből és egyszülős családokból.
A diákok 39 %-a speciális oktatást igényel
és országos adatok kimutatták,
hogy a diákok 6 százaléka volt jártas az algebrában,
és 10%-a az irodalomban.
Miután túlestek azon, hogy elpanaszolhatták az összes sztorit arról,
hogy milyen szörnyűek a körülmények és a gyerekek,
rájuk néztem,
és azt mondtam: "És akkor mi van? Most mi legyen?"
És most akkor mit fogunk MI tenni ez ügyben?!
(Taps)
Az egymást követő kifogások kivédése az elsődleges feladatommá vált.
Minden egyes kifogást elővettünk,
egy kötelező szakmai fejlesztés segítségével,
utat nyitva ezzel a tanításra és tanulásra való összpontosításnak.
Sok megfigyelés után,
megállapítottuk, hogy a tanárok tudják, hogy mit kell tanítaniuk,
de azt nem, hogyan kell tanítani
ilyen sok gyereket, ilyen áttekinthetetlenül sok képességgel.
Így kifejlesztettünk egy előadói modellt a tanításhoz,
ami kis létszámú csoportok oktatására összpontosított,
lehetőséget adva minden tanuló számára, hogy az egyéni szükségletei teljesüljenek
az osztályteremben.
Az eredmények?
Egy év után az állami adatok kimutatták,
hogy a pontjaink 171%-kal nőttek az algebrában
és 107%-kal az irodalomban.
(Taps)
Nagyon hosszú út vár ránk,
egy nagyon hosszú út,
de mostantól minden akadályhoz egy "Na és? Most mi legyen?"-nel közelítünk.
És ez hozza el a harmadik és utolsó jelmondatomat.
(Nevetés)
Ha senki nem mondaná számodra, hogy ők szeretnek téged ma,
te emlékszel, hogy én szeretlek, és mindig foglak szeretni.
A diákjaimnak problémáik vannak:
olyan társadalmi, érzelmi és anyagi problémáik
amilyeneket el se tudtok képzelni.
Néhányan maguk is szülők,
néhányan pedig teljesen egyedül élnek.
Ha valaki megkérdezné, hogy mi az én valódi titkom,
hogy valójában hogyan tudom a Strawberry Mansiont előre lendíteni az úton,
azt kellene mondanom, hogy szeretem a diákjaimat
és hiszek a lehetőségeikben
feltétlenül.
Amikor rájuk nézek,
csak azt látom, mivé válhatnak,
és ennek az az oka, hogy egy vagyok közülük.
Én is szegényen nőttem fel Észak-Philadelphiában.
Tudom, milyen érzés egy olyan iskolába járni, ami nem is iskola.
Tudom, milyen érzés azon tűnődni,
hogy vajon lesz-e módom valaha is kitörni a szegénységből.
De csodálatos édesanyámnak hála,
megkaptam a képességet arra, hogy álmodni tudjak
a szegénység ellenére is, ami körülvett.
Így --
(Taps)
ha közben fogok járni a diákjaim érdekében,
hogy megvalósítsák az álmaikat és céljaikat a való világban.
meg kell tudnom, hogy kik ők.
Ehhez időt kell töltenem velük,
így minden nap én irányítom a menzát.
(Nevetés)
És miközben ott vagyok,
mély, személyes dolgokról beszélgetek velük
és a születésnapjukon
eléneklem a "Boldog szülinapot"
annak ellenére, hogy nem igazán tudok énekelni.
(Nevetés)
Gyakran megkérdezem őket,
hogy "Miért akarjátok, hogy énekeljek, mikor nem igazán tudok énekelni?"
(Nevetés)
És ők azt válaszolják erre, hogy:
"Mert szeretünk különlegesek lenni."
Havonta hívunk össze tanácskozást,
hogy meghallgassuk a gondjaikat,
és rájöjjünk, hogy mi jár a fejükben.
Olyan kérdéseket tesznek fel nekünk, mint: "Miért kell követnünk a szabályokat?"
"Miért van olyan sok következmény?"
"Miért nem csinálhatjuk csak azt, amit akarunk?"
(Nevetés)
Ők kérdeznek és én nyíltan megválaszolok minden kérdést,
és egymás meghallgatása segít a félreértéseket tisztázni.
Minden egyes pillanat tanulságos.
Az én jutalmam,
az én jutalmam
a szabályaim és a következmények következetes betartatásáért,
a tőlük kiérdemelt tisztelet.
Ragaszkodom ezekhez
és emiatt képesek vagyunk együtt megvalósítani dolgokat.
Tisztában vannak azzal, hogy mik az elvárásaim feléjük,
és én minden nap megismétlem azokat az elvárásokat a hangosbemondó rendszerben.
Emlékeztetem őket --
(Nevetés)
Emlékeztetem őket azokra az alapértékekre,
amelyekre összpontosítanunk kell : a hagyományokra, a kiválóságra,
a becsületességre és az állhatatosságra,
és emlékeztetem őket minden nap
hogy a tanulás az, ami igazán meg tudja változtatni az életüket.
És mindig ugyanúgy fejezem be a közleményemet:
"Ha senki nem mondja, hogy szeret titeket ma,
emlékezzetek, hogy én igen,
és mindig foglak."
Ashley szavai
"Kisasszony, kisasszony,
ez nem egy iskola,"
örökre az emlékezetembe vésődött.
Ha valóban igazi előrelépést akarunk tenni
a szegénységet megcélozva,
akkor biztosítanunk kell,
hogy minden iskola, amely szegény gyerekeket szolgál
igazi iskola legyen,
egy iskola, egy iskola --
(Taps) --
egy iskola, amely tudást adja meg számukra
és mentális edzést a környező világban való tájékozódáshoz.
Nem tudom mindenre a választ,
de azt tudom, hogy a közülünk azoknak, akik megkapják azt a kiváltságot,
hogy egy szegénységben élő gyerekeknek létesült iskola vezetéséért felelősek,
nekünk, muszáj valóban vezetnünk,
és amikor elképzelhetetlen kihívásokkal szembesülünk
meg kell állnunk és megkérdeznünk magunktól, "Na és?! Most hogy legyen?"
Mit teszünk mi ezügyben?"
És ahogy vezetünk,
soha nem szabad elfelejtenünk,
hogy minden egyes diákunk
csak egy gyermek,
gyakran megijednek attól,
amit a világ mond nekik, hogy milyennek kellene lenniük,
és mindegy, mit sugalmaz akár az egész világ nekik,
hogy milyennek kéne lenniük,
nekünk mindig reményt kell adnunk nekik,
osztatlan figyelmünkkel,
tehetségükben való megingathatatlan hitünkkel,
következetes elvárásainkkal,
és gyakran kell mondanunk nekik,
hogy ha ma még senki nem mondta volna nekik, hogy szereti őket,
emlékezzenek arra, hogy mi igen, és fogjuk is mindig.
Köszönöm.
(Taps)
Köszönöm, Jézus.