הפעם זה אישי.
אני יודע איך זה כשהממשלה אומרת,
"מחר בבוקר נהרוג אותך."
אני יודע מה זה לעזוב ארץ בהתראה של שש שעות
ולישון על הספה של מישהו אחר.
זו הסיבה שכתבתי ספר
שמסביר מדוע יש מדינות שמצליחות ומדינות שלא.
הרשו לי לסכם לכם 250 עמודים.
מדינות צריכות לגלות חמלה, נדיבות, חוכמה ואומץ.
רוצים לדעת מה לא עובד?
כששולטים בעזרת פחד וכששולטים באמצעות אכזריות -
זה לא עובד.
אפשר להתחפש לזמן-מה לג'ינג'יס חאן או לסטאלין,
אפשר להתחפש קצת לפינושה.
לאורך ימים - זה לא עובד.
וזה לא עובד לאורך ימים
כי כדי לשלוט באמצעות פחד ואכזריות
עליכם לזרוע פירוד.
עליכם לשכנע חלקים גדולים מהארץ
שהם לא דומים ל"הם".
שאסור להם להתרועע איתם, לדבר איתם.
שהאנשים ההם רעים.
שהאנשים ההם פושעים, שהם אנסים
ושהארץ נתונה בסכנה בגלל "הם".
ואם תוציאו על זה מיליונים בארצכם,
תיצרו לכם אויבים מבחוץ
ופירוד מבפנים.
ולכך יש תוצאות.
שלושה רבעים מהדגלים, הגבולות וההמנונים שיש באו"ם כיום
לא היו שם לפני עשורים אחדים.
הגבולות האלה קיימים היום,
הדגלים האלה צויירו כי מישהו אמר,
"הסקוטים אינם כמונו,"
"הוולשים אינם כמונו,"
"הבסקים אינם כמונו,"
"הצפון-איטלקים אינם כמונו,"
"המוסלמים אינם כמונו,"
השחורים, הלבנים, הנוצרים.
כשאתם יוצרים את "אנחנו" ו"הם"
אתם הורסים אומות.
חלק מהבעיה של יצירת ה"אנחנו והם"
היא שקשה לעשות את זה.
עליכם לגרום לאנשים להאמין בדברים אבסורדיים.
וכשאנשים מאמינים בדברים אבסורדיים,
הם מתחילים לבצע זוועות.
זאת הדינמיקה של הדבר הזה.
אי-אפשר ליצור את ה"אנחנו והם"--
אי-אפשר להגיע לטבח של רואנדה,
או-אפשר להגיע לטבח של יוגוסלביה--
אם לא יוצרים את הדינמיקה הזאת.
אסכם לכם את מדיניות ההגירה הנוכחית.
בואו נרתיע את "הם"
בכך שנהיה הכי אכזריים שנוכל,
ובואו נתמקד בילדים שלהם.
הם יילכו אחרי הילדים.
יש בארה"ב עורכי-דין שטוענים שילדים לא צריכים
סבון, חיבוקים או מקלחות,
עזרת מבוגרים או תאריך שחרור.
עוצרים מישהו בגלל פנס אחורי מקולקל,
אדם שעובד פה כבר 20 שנה.
והוא נזרק לכלא,
אולי לכל החיים,
בלי שום ייצוג חוקי.
המחבלים שפוצצו את מרכז הסחר העולמי מקבלים עורכי-דין.
הילדים האלה, הוריהם, לא זוכים לעורכי-דין.
הממשלות אומרות לכמה מהאנשים הכי נואשים ופגועים בעולם,
"לקחתי לך את הילד.
"עליך לשלם לי 800 דולר על בדיקת דנ"א
"לפני שתוכל לקבלו בחזרה."
ילדים בני שלוש מובאים לבית המשפט.
כולנו ראינו את הסדרות המשפטיות האלה.
והן מרגשות,
כי השופט או השופטת החכמים יושבים שם למעלה,
והתובע תוקף,
והסניגור תוקף בחזרה,
ואתם מיד מבינים מה הולך לקרות.
אני רוצה שתבינו מה באמת קורה עכשיו.
התובע-- זהו תובע קשוח.
הוא מאשים ותוקף בשמנו, המדינה.
השופט נשוא-הפנים יושב למעלה,
בגלימתו השחורה
והוא חוקר את הנאשם
מלמעלה.
והנאשם הוא בן שלוש,
ועיניו נמוכות מגובה השולחן.
הסניגור לא דובר את שפתו.
אוזניות התרגום נפלו מעל ראשו של הנאשם,
כי אין באולמות המשפט בארה"ב אוזניות שמתאימות לילדים בני שלוש,
כי הם לא אמורים להגן על עצמם.
זהו לעג לצדק,
זהו לעג למערכת המשפט,
זהו לעג לנו, כאומה.
אלה דברים אבסורדיים.
אלה הן זוועות.
זה לא ייאמן.
אנו מסתכלים בסטטיסטיקה,
אבל אני רוצה שתבינו,
שזה קורה לעוזרת שגידלה את ילדיכם.
זה קורה לגנן שטיפח את ביתכם.
זה קורה לבחור ששוטף כלים
במסעדה מפונפנת שבה אכלתם לפני שבוע.
זה קורה לאנשים שמביאים לכם את עיתון הבוקר.
זאת הקהילה שלכם,
אלה הם האנשים שחיו לצידכם.
שהתייחסו אליכם יפה, שהתייחסו אליכם בכבוד,
שטיפלו בילדים שלכם,
שטיפלו בסבים שלכם.
מדובר בלואיס, בלאורה, בחיימה.
זה לא משהו מופשט,
"נו, זה קורה בגבול"--
זה קורה בקהילה שלנו, ממש עכשיו.
והסכנה בדברים האלה
היא שכאשר מתחילים לנרמל דברים אבסורדיים וזוועות,
אנשים חושבים שאלה אמצעים לגיטימיים.
ואז הנהלת בית הספר שולחת לכם מכתב כזה:
"הורה יקר,
"הואיל וילדך חייב כסף עבור ארוחות צהריים לקפטריה,
"ילדך עלול להילקח
"ולהיות מועבר למערכת האומנה."
זה מגיע מהנהלות בתי ספר,
כי אנשים חושבים,
"טוב, זה כנראה אמצעי של הרתעה."
כשאתם עולים למטוס,
לפני הילדים, לפני המחלקה הראשונה,
עולים החיילים במדים.
חלקם - מהגרים.
והחוזה הוא כזה: התגייסו לצבא,
השלימו את חוק שירותכם, השתחררו בכבוד,
ותקבלו אזרחות.
אנו מבטלים את החוזים האלה
אחרי שהם נחתמו.
ואם החיילים האלה נופלים בעת מילוי תפקידם,
אנו מַגלים את נשותיהם ולפעמים את ילדיהם.
אלה האנשים שמגינים עלינו.
אלה האנשים שאנו מכבדים.
אלה הם האמיצים.
וככה אנו מתייחסים אליהם.
אלה אינם אנשים שחוצים את הגבול שלא כחוק.
כשמתחילים להרשות התנהגות כזאת,
זה נעשה נורמלי בחברה, וזה קורע את החברה לגזרים.
ארצות בנויות על עבודתם הקשה ונחישותם של מהגרים;
כולנו מהגרים.
הגענו פשוט בזמנים שונים.
55% מהעסקים העיקריים בארץ הזאת,
העסקים הכי מצליחים בארץ הזאת, חדי הקרן,
הוקמו בידי אנשים שהגיעו כסטודנטים זרים או כמהגרים,
והם המייסדים שלהם או השותפים לייסודם.
אז הנה מה שקורה בשלוש השנים האחרונות
לטובי המוחות בעולם.
42% מהם לא קיבלו אשרת כניסה
או העדיפו שלא לקבל אשרה.
ככה מוחקים כלכלה.
לא מדובר בילדים ובגבולות.
מדובר בנו.
מדובר במי שאנו, במי שאנחנו כעם,
כאומה וכיחידים.
זה איננו דיון מופשט.
רבים מאיתנו אוהבים לחשוב
שאילו חיינו כשהיטלר עלה לשלטון,
היינו יוצאים לרחובות,
היינו מתנגדים לו, היינו עוצרים את מנגלה.
רבים מאיתנו אוהבים לחשוב
שאילו חיינו בשנות ה-60 של המאה ה-20,
היינו מצטרפים לפרידום ריידרס, "רוכבי החופש".
היינו על הגשר בסלמה.
יודעים מה?
זאת ההזדמנות שלכם.
עכשיו.
וכשחושבים על הדברים האלה,
לא מדובר רק בפעולות הגדולות,
זה לא רק ללכת ולחסום גשר
או לכבול את עצמכם למשהו.
מדובר במה שאתם עושים בחיי היום-יום שלכם.
המוזיאון לאמנות של הרווארד העלה זה עתה תערוכה
שמראה כיצד אמנים חושבים על הגירה והקמת בית במקום אחר.
אנשים יצאו מהתערוכה הזאת מזועזעים למדי.
בקצה היה קיר לבן
ואוצרי התערוכה עשו משהו שבד"כ לא קורה:
הם אילתרו.
הם שרטטו ארבעה קווים ורשמו שתי מלים:
"אני שייך".
אז כשאתם יוצאים מהתערוכה,
אתם יכולים להצטלם על הרקע הזה.
אני לא יכול לתאר לכם איזו השפעה יש לזה על אנשים--
ראיתי אנשים שיצאו משם,
וחלק מהם התיישבו בחזית הציור הזה,
והצטלמו עם חיוך גדול על פניהם,
ואילו לאחרים היו דמעות.
היו שחיבקו זרים והכניסו אותם לצילום,
אחרים צירפו בני משפחה.
למחוות קטנות של טוב-לב יש השפעה רבה מאד.
לא תאמינו כמה כאב קיים בקהילה שלכם.
אז בפעם הבאה שתמצאו עצמכם במחיצת נהג מונית שהוא אחד מ"הם",
לפי הגדרתם של אנשים מסוימים,
תנו לו עוד חמישה דולר.
בפעם הבאה שתראו חדרנית מלון,
הודו לה והכפילו את הטיפ.
בפעם הבאה שתראו את הגנן שלכם,
את האומנת,
או מישהו שנראה כמותם
תנו להם חיבוק גדול ואימרו להם שהם שייכים.
תנו להם להרגיש שהם שייכים.
הגיעה השעה למדיניות רצינית,
אבל גם למעשים רציניים של טוב-לב.
משום שעלינו לתבוע לעצמנו את מי שאנו,
עלינו לתבוע לעצמנו את האומה הזאת.
(בקול נשבר) ואסור לנו לשבת בחיבוק ידיים
ולראות את החרא הזה.
זה חייב להיפסק, זה חייב להיפסק עכשיו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)