Bolygónk felszínének 70%-a óceán.
Arthur C. Clarke-nak igaza lehetett,
hogy a Földet talán inkább Óceánnak
kellett volna elnevezni.
Az óceánok módfelett termékenyek:
ez a fotoszintézist érzékeltető
műholdfelvételen is látható.
A naponta létrejövő élet fele az óceánokból származik,
s a belélegzett oxigén fele is.
Az ócán a biológiai sokféleség jelentős színtere,
nagy része számunkra ismeretlen.
Ma erről mesélek.
S még nem is említettem
az óceánból kitermelt fehérjét.
a világ szükségletének tizedét,
némely szigetországénak a 100%-át.
Ha leereszkednénk
az óceán élhető bioszférájának 95%-ába,
hamar sötét éj borulna ránk,
s csak lumineszkáló lények
fénye villanna fel itt-ott.
S ha felkapcsolhatnánk a villanyt,
látványos lényeket láthatnánk tovaúszni,
mert az ott honos fajok
csak az óceán legmélyén élnek meg.
Egyszer csak megpillantanánk a tengerfenéket is.
Földünk felszínének zömét foglalja el,
az összes élőhelynél többet.
A Hold és a Mars felszínét jobban
ismerjük a tengerfenéknél,
noha a Holdról vagy a Marsról még
egyetlen gramm élelmet, lélegzetnyi oxigént
vagy egy csepp vizet sem nyertünk ki.
Tíz éve jött létre a nemzetközi
"Tengeri Fajszámláló Program".
Célja az óceánok életének
jobb és pontosabb megismerése.
Összesen 17 különböző projektből áll.
Az ábrán a projektek hatókörét látják.
S remélem, elismerik, hogy
globális hatókörű. Úgy kezdődött,
hogy két kutató, Fred Grassle
és Jesse Ausubel találkozott a neves Woods Hole-i oceanográfiai
intézetben, ahol vendégek voltak.
Fred a tengeri biológiai sokféleség állapotán siránkozott,
s azon, hogy senki sem tesz semmit.
E beszélgetés eredménye lett
a fajszámláló program, melyben
80 országból 2700 tudós vett részt.
Összesen 540 óceáni felfedezőutat tettek,
melynek költsége 650 millió dollárra rúgott.
Az óceáni élővilág eloszlásának,
sokféleségének és bőségének tanulmányozása volt a célunk.
S hogy mire bukkantunk?
Lenyűgöző új fajokra,
meseszép dolgokra akadtunk
a partok s az árkok mélyén,
a mikrobák s a halak rajaiban, és sok más faj világában.
Munkánk határát nem a feltáratlan sokféleség,
hanem a rendszertan tudósai szabták meg.
Dolguk az új fajok leírása és besorolása.
A rendszertanosok ma már, úgymond,
maguk is veszélyeztetett és kihalóban lévő faj tagjai.
Manapság naponta
4-5 új óceáni fajt írnak le.
De sokkal magasabb lehetne a számuk.
Én Új-Fundlandról, Kanadából származom.
Ennél a kontinens keleti partjánál fekvő
szigetnél éltük át a történelem egyik
legsúlyosabb halászati katasztrófáját.
Itt egy kisfiút láthatnak egy tőkehallal.
A felvétel 1900 táján készült.
Mikor olyan idős voltam, mint ez a kisfiú,
nagypapámmal eljártunk halászni,
s néha kifogtunk egy feleakkora halat.
Azt hittem, hogy ez a szokásos méret,
hisz sosem láttam nagyobb halat.
Ma, 20 évvel az állomány összeomlása után,
ha egyáltalán fognánk valamit,
zsákmányunk jó esetben feleakkora lenne.
Ez az ún. "nullpont-vándorlás" jelensége.
Nem értékelhetjük megfelelően,
hogy mennyire termékenyek az óceánok,
mert nem lehettünk életünk során tanúi.
Sokan, köztük én is, úgy vélték,
hogy az óceánok túlhalászása
talán csak az elmúlt 50-100 évben
öltött aggasztó méreteket.
A fajszámlálás igyekezett
minden fellelhető információ alapján visszatekinteni.
Étlapokat, kolostori írásokat,
hajónaplókat bújtunk, hogy felmérjük,
milyen volt valaha az óceán.
Tudományos felméréseink ugyanis
csak a II. világháború óta vannak.
Kutatásunkból kiderült, hogy valójában már
a rómaiak kezdték a túlhalászást.
A rómaiak előtt nem ismerték a hűtést,
csak annyit halásztak, amennyit aznap
megettek, vagy aznap el tudtak adni.
De a rómaiak feltalálták a sózást.
Besózva lehetségessé vált a hal
tárolása és a messzire szállítása is.
Ez volt tehát az ipari halászat kezdete.
Az ábrán a veszteségek mértékéről
készített becsléseinket látják.
A prehisztorikus időszak az összevetés alapja.
Mintegy 65-98%-os a veszteség
a főbb élőlények esetében,
ahogy az ábra is mutatja.
A védett fajok esetében –
pl. a tengeri emlősöknél és madaraknál –
nő az állomány.
Tehát nincs még veszve a remény.
De a sózás gyakran az állomány kimerítéséhez vezetett.
Más bizonyítékunk is van.
A Florida partjainál kifogott legnagyobb halak.
A fotó az 1950-es években készült.
Figyeljék a jobb oldali vonalmértéket,
mert a 80-as évek felvételén
már sokkal kisebbek a díjnyertes halak.
Valamint változást tapasztalhatunk
a kifogott halak fajtáiban is.
A díjnyertes halak mérete
2007-ben már nevetségesen kicsi.
De a dolog nem vicces.
Az óceánok csökkent termékenységéért
mi, emberek, vagyunk a felelősek.
Mi maradt hát benne? Sok minden.
Ezekről az izgalmas dolgokról szeretnék mesélni.
Kezdjük a technológiával,
mert a TED-en mégiscsak
ez a fő érdekesség.
A mélységek felkutatására
távirányított járműveink vannak.
Ezeket leeresztjük a tengerfenékre.
Úgymond ezek a szemünk s kezünk.
Emlékszem, néhány éve hirtelen
le kellett mondanom egy kutatóutat.
De műholdon keresztül a dolgozószobámból,
teázva, kutyámmal a lábamnál, mégis részt tudtam venni benne.
Szóltam az irányítónak, "innen egy mintát"!
S már vette is.
Ennyire modern eszközeink vannak.
Egy évtizede még csak álmodhattunk róluk.
Mintát vehetünk az élőhelyről,
távol a víz felszínétől
és a fénytől.
Egyik leghasznosabb eszközünk
az akusztika, illetve hanghullámok.
Előnyük, hogy a fénnyel ellentétben
kitűnően terjednek vízben is.
A kibocsátott hanghullámok
visszaverődnek pl. a halakról.
Pl. itt egy kutató két hajóval indult el.
Az egyik hajó hanghullámokat bocsátott ki.
Ha visszaverődtek, a második hajó fogta.
Egy perc alatt megbecsülhettük,
hogy hol találjuk a 250 milliárd
egyedből álló heringrajt.
Kb. Manhattan nagyságú raj!
Ez egy igen hasznos halászati eszköz,
mert fontos tudnunk, mennyi hal van még.
Műholdas jelölésekkel is
térképezzük fel a fajok útját.
A levegőért feljövő fajok
mint pl. ez az elefántfóka,
adatokat küldhetnek nekünk.
Elmesélik, most konkrétan hol vannak.
Ez alapján berajzolhatjuk az útvonalukat.
Pl. a sötétkék pettyek azt jelzik,
merre úszik a fóka a Csendes-óceánban.
A színvakok türelmét kérem, önöknek ez nem sokat mond,
de azért figyeljenek tovább.
A felszínre nem jövők
leváló s felszínre kerülő csipet kapnak,
amik a fényről, a napkeltéről és napnyugtáról gyűjtenek adatot.
Egy kis idő múlva a csipek
ismét a felszínre bukkannak, és elküldik a partra az adataikat.
Mert ugye a GPS nem működik víz alatt. Ezért kellenek.
Így azonosítjuk a kékkel jelölt pályákat,
illetve azokat az óceáni helyeket,
amelyek kiemelten fontosak
az óceánok megőrzésében.
Biztosan önöknél is
beszkennelik a bevásárlóközpontokban a termékeket.
Minden terméken van egy vonalkód,
amelyet a számítógép beolvas.
A genetikusok egy hasonló eszköze a genetikai vonalkód.
Ez a típusú vonalkód
egy bizonyos génre, a CO1-re épül,
amely minden fajnál egyedi.
Emiatt minden faj egyértelműen
azonosítható. Még akkor is,
ha pl. két faj ránézésre hasonlít,
de biológiailag gyökeresen különbözik.
Jó példa erre, s el is szoktam mesélni,
két fiatal lány, két New York-i gimnazista történetét,
akik közreműködtek a fajszámlálásnál.
New York-i piacokról és éttermekből gyűjtöttek nekünk halat,
és ellátták vonalkóddal.
Helytelenül címkézett halat találtak.
Pl. ahol a csomagoláson
értékes tonhalat hirdetett a címke,
de tilapia volt, egy kevésbé értékes hal.
Találtak egy veszélyeztetett fajt is,
amit gyakori fajként árultak.
A vonalkódokból tudhatjuk meg,
mi kerül a kezünkbe, s a gyomrunkba.
Az Ocean Biogeographic Information System
a fajszámlálás adatbázisa.
Nyílt hozzáférésű. Próbálják ki, töltsenek le róla valamit.
Rajta van a fajszámlálás összes adata,
s más projektek is bővítették a bázist.
Az adathalmaz alapján
szemléltethető az óceáni fajok eloszlása.
Ez a kép a meglévő adathalmazt ábrázolja.
E területekről van a legtöbb mintánk.
Sokat gyűjtöttünk
az Észak-Atlanti Óceán területén,
az Északi-tengerben,
s Észak-Amerika keleti partján.
A meleg színek jól feltárt területet jelölnek.
A hideg színek, a sötétkék és a fekete,
alig feltárt területet jelez.
Tehát 10 év kemény munkája ellenére
hatalmas területről alig van adatunk.
Egy texasi kutatócsoport, amely a Mexikói-öbölben dolgozik,
úgy döntött, "szabad idejükben"
összeszedik mindazt az adatot,
ami az öböl faji sokféleségéről létezik.
Listázták az összes ottani fajt,
élőhelyükkel együtt,
ami akkor ezoterikus, bár tudományos passziónak tűnt.
Aztán felrobbant a Deepwater Horizon fúrótorony.
Ez a kis tudományos passzió,
amelynek semmiféle anyagi indíttatása sem volt,
hirtelen kulcsfontosságú lett.
Ebből kiderült, mi lesz a helyzet az ökoszisztémával.
Az is, hogy mi lesz a perek végkimenete,
amelyekben több milliárd dollárról folyik majd a vita
az elkövetkező években.
No, de mire bukkantunk?
Órákig ecsetelhetném, de nincs erre időnk.
Hadd ismertessem inkább a fajszámlálás
során megismert kedvenc felfedezéseim.
Kíváncsiak voltunk sűrűn lakott területek hollétére.
Hol találhatjuk a legtöbb fajt?
Ha az ismert fajokat feltérképezzük,
a következő eloszlást tapasztalhatjuk.
A partok közelében élő,
címkével ellátott fajok általában
a trópusokon a legváltozatosabbak.
Persze ezt már jó ideje tudjuk,
ez nem tudományos áttörés.
Viszont az nagyon izgalmas,
hogy a nyílt óceánon élő fajok
a közepes szélességeken sokfélék igazán.
Ez az adat az állománykezelők hasznára válhat,
ha elsősorban a veszélyeztetett helyeket tartanák szemmel.
Globális léptékben is megoldható, s regionálisan is.
Ezért ennyire értékesek a biológiai sokféleség adatai.
A fajszámlálás során felfedezett fajok
többségükben picik, és alig láthatók.
De akad egy-két kivétel.
Pl. érdekes, hogy egy 3 kilós homár
idáig elkerülte a kutatók figyelmét,
pár évvel ezelőtt bukkantak csak rá,
mikor dél-afrikai halászok kiviteli engedélyt kértek
és a kutatók rájöttek, hogy valami újdonságra akadtak.
Hasonló az alaszkai "Arany V hínár" is.
Épp az alacsony vízszintet jelző pontnál
gyűjtötték be, s valószínűleg új faj.
Bár három méter hosszú,
sikerrel elkerülte a tudósok figyelmét.
Itt egy úszós polipot láthatnak. kb. 7 m hosszú.
Igaz persze, hogy a Közép-Atlanti-hátság mély vizeiben honos,
szóval nehéz lett is volna meglelni.
De van még lehetőség új és érdekes fajok felfedezésére.
Ezt a rákot jurai garnélaráknak neveztük el,
mert azt hittük, 50 éve kihalt már.
Lehet, így is volt, de kiderült,
hogy ma ismét él s virul Ausztrália partjai közelében.
Ez is bizonyíték rá, hogy az óceán a méretének köszönhetően,
sokáig őrizheti titkait.
Steven Spielberg meg pukkadjon meg.
A fajok eloszlása rendkívül változó.
Pl. sikerült a szurkos vészmadár
látványos vándorlását feltérképezni.
Új-Zélandtól egészen
Alaszkáig repül, majd vissza,
az örök nyár nyomában,
életciklusa más-más szakaszain.
Említeném még a Fehér Cápa Kávézót is.
A fehér cápák ott gyülekeznek.
Hogy miért, azt nem tudjuk.
A válasz a jövő zenéje.
Gimnáziumban azt tanultuk,
hogy az élőlényeknek oxigén kell a létezéshez.
Ez a mindössze fél mm-es lényecske
ugyan nem túl karizmatikus egy jelenség,
de csak a '80-as évek elején fedezték fel.
Érdekessége, hogy néhány évvel ezelőtt
a fajszámlálás tudósai felfedezték, hogy nagyszerűen megél
a Földközi-tenger mélyén levő
oxigénszegény üledékben.
Tehát most már tudjuk,
hogy van pár, oxigén nélkül élő állat,
s hogy a könyörtelen körülményekhez lehet alkalmazkodni.
Ha az óceán egész vizét felhörpintenénk,
a helyén maradna
a tengerfenék biomasszája.
A sarkok körül hatalmas, máshol pedig
elenyésző mennyiségű a biomassza.
Extrém viszonyok közt is van élet.
Pl. találtunk új fajokat,
amelyek jégben élnek,
és egy jég-alapú élelemháló tagjai.
S mi találtuk ezt a remek jetirákot is:
a Húsvét-szigetek környéki forró mélytengeri források lakóját.
Erre a fajra
felfigyelt a nagyközönség is.
Az idáig legmélyebbnek vélt, kb. 5000 méteres forrásokat,
és a 407 °C-os legforróbbakat is mi találtuk meg.
A déli Csendes-óceánban s az Arktiszon is,
ahol idáig létezésük sem sejlett.
Szóval még akár új területeket is felfedezhetünk.
S rengeteg ismeretlen van még.
Gyorsan összefoglalok
néhányat önöknek.
Kíváncsiskodhatnánk, hogy vajon hány hal van a tengerben?
Más fajoknál jobban ismerjük őket,
talán a tengeri emlősök kivételével.
A felfedezések gyakorisága alapján pontosan meghatározhatjuk,
hány fajt fogunk a jövőben felfedezni.
Ennek alapján úgy számoljuk,
hogy kb. 16500 tengeri halfajt ismerünk
s kb. 1000-4000 felfedezetlen lehet még.
Más szóval, aránylag jól állunk.
A halak kb. 75 százalékát ismerjük,
vagy akár 90 százalékát.
De ahogy mondom, a halakat ismerjük legjobban.
Más fajcsoportokra vonatkozó ismereteink sokkal szerényebbek.
A következő szám egy friss tanulmányból
származik, amely nemsokára megjelenik a PLoS Biology oldalain.
Előrejelzi, kb. hány új fajt találhatunk
még szárazföldön és óceánban.
A tanulmány szerint
az összes óceáni faj talán 9%-át ismerjük.
Tehát a fajszámlálás után is
91% még felfedezésre vár.
Ez mindent egybevetve
kb. kétmillió fajt jelent.
Tehát rengeteg munka vár még ránk,
sok ismeretlen maradt még.
Ez a baktérium pl.
Chile partjainál lebegő szőnyegek része.
A szőnyegek akkorák mint Görögország.
A baktérium szabad szemmel látható.
Képzeljék el, mekkora biomassza.
De a legérdekesebb a mikrobáknál,
milyen elképesztően sokféle van belőlük.
Egyetlen csepp óceánvízben
160 féle mikroba lehet.
Az óceánokban
egymilliárd fajtájú mikroba lehet.
Roppant izgalmas. Mi a szerepük?
Fogalmunk sincs.
A fajszámlálás legizgalmasabb felfedezése
a tudomány általános szerepe.
Ezen az éjszakai felvételen látszik,
rengeteg terület van még a Földön,
ahol fejlettebb az emberi társadalom,
s vannak olyanok, ahol kevésbé.
Köztük az óceán hatalmas, sötét,
alig feltárt területe húzódik.
Hangsúlyozni szeretném:
az óceán összeköt bennünket.
A tengeri fajokat nem érdeklik a határok.
Arra mennek, ahova akarnak.
Rendkívül fontos tehát,
hogy teljesen együttműködjünk.
Az Édenkert nagy részét már elvesztettük.
Nyoma sincs az Északi-tengerben
valaha oly bőségesen élt tonhalnak.
Fenék-vonóhálóval kutatták át a Földközi-tenger mélyét,
s több szemetet találtak, mint állatot.
S ez mélytengeri környezet, mely sokak szerint
a Föld még szűz élőhelyei közt van.
Sok más kényszerítő okunk is van.
Gond az óceánok savasodása, melegedése,
s hogy a jelenségeknek milyen hatásuk lesz a korallzátonyokra.
Még a mi életünkben, évtizedeken belül
nagyon károsodnak a korallzátonyok.
A fennmaradó időmet
tölthetném siránkozással,
de útravalónak inkább derűsebbet adnék.
A nagy kihívás előttünk
a maradék megőrzése,
hiszen még annyi szépség maradt.
Az óceánok annyira termékenyek,
s annyi minden van bennük, ami lényeges az embereknek,
hogy még önző szempontból is érdekünk
sikeresebben eljárni, mint a múltban.
Találjuk meg és őrizzük meg
a fajfenntartáshoz fontos helyeket.
Hisz lélegzetelállítóan szépek,
s a lélegzetünkhöz
szükséges oxigént is ők adják.
A fajszámlálás tudósai esőben, hidegben,
víz alatt és a víz felszínén dolgoztak,
hogy megvilágítsák a legcsodálatosabb
felfedezéseket, a hatalmas ismeretlent,
s az óceáni életre jellemző látványos alkalmazkodást.
Mindegy, hogy önök jak pásztorok a chilei hegységekben,
vagy brókerek New Yorkban,
vagy edinburgh-i TED munkatársak,
az óceán létfontosságú mindannyiunknak.
Pusztulása a mi végünket is jelenti.
Köszönöm figyelmüket.
(Taps)