Umbes 365 miljoni inimese emakeel on inglise keel.
Üle kahe miljardi inimese õpivad ja räägivad inglise keelt
teise või kolmanda keelena.
Kui räägite inglise keelt,
suudate end arusaadavaks teha peaaegu 2.5 miljardile inimesele.
Miks olekski vaja õppida veel mingit võõrkeelt?
Kas see pole lihtsalt mõttetu ajaraiskamine?
Nelson Mandelat kritiseeriti teravalt
mustanahaliste lõuna-aafriklaste poolt selle eest, et ta rääkis afrikaani keeles.
Ta vastas:
“Kui rääkida inimesega keeles, millest ta aru saab,
võtab ta selle vastu mõistuse tasandil.
Kui aga rääkida inimesega tema emakeeles,
jõuab see tema südamesse.”
Ja nii see on.
Kui kedagi on vaja enda poole võita,
tuleb rääkida tema südamesse.
Paavstid teavad seda.
Johannes Paulus II rääkis vabalt kümmet keelt
ja oskas vähemal määral veel kümneid teisi keeli.
Ükskõik, kuhu ta ka ei läinud, sai ta tervitada kohalikke
vähemalt mõne lausega nende emakeeles
ja see aitas palju kaasa tema suurele populaarsusele.
Need, kelle ämm või tulevane ämm
on mõnest teisest rahvusest, teavad seda omast käest.
Oma tüdruksõbraga võivad nad ju rääkida inglise keeles,
aga kui tahetakse tüdruku emaga hästi läbi saada,
on noored mehed valmis ära õppima ka kõige hullemaid keeli,
näiteks hollandi keelt.
(Naer)
Ja see tavaliselt toimibki.
Miks?
Sest meie emakeel on läbinisti seotud
meie isiksusega, meie identiteediga.
Kogu meie isiklik elukäik on tihedalt seotud
ja läbiimbunud meie emakeelest.
Nii palju mälestusi ja tundeid on seotud sõnade ja väljenditega,
isegi grammatikaga, millega oleme üles kasvanud.
Nii et õppides ära teise inimese keele,
näitate, et olete siiralt huvitatud
nende elust ja nende isikust.
Milline ämm poleks sellest meelitatud?
Oma keelt kuuldes tunneme ühtekuuluvust.
Kui olete reisil olles rääkinud päevade või kuude kaupa võõras keeles,
siis sel hetkel, kui astute lennukisse
ja stjuuardessid tervitavad teid teie emakeeles,
tunnete kindlalt, et olete koduteel.
Kui emakeelel oleks oma lõhn,
siis lõhnaks see minu arust küpsiste
ja soojendava kanasupi järele
ja vanaema lõhnavee järele,
ehk isegi natuke koirohu järele.
See võib olla ka põhjuseks, mis tehiskeeled nagu esperanto
pole kunagi suutnud nii laialt levida, nagu arvati.
Ükskõik kui hästi nad poleks välja mõeldud
ja kui lihtsad selgeks õppida,
ei ole ükski riik neid päriselt kasutusele võtnud.
Neid keeli ei ole hakatud ka võõrkeelena süstemaatiliselt õpetama
laialdaselt ja pikema aja jooksul,
isegi kui seda on proovitud teha.
Sellegipoolest on hoolimata päriskeelte keerukusest
nagu tüütud ebareeglipärasused,
erinevused kirjapildi ja häälduse vahel,
mõnikord ka absurdselt keeruline grammatika,
hoolimata sellest kõigest
tahame pigem õppida just neid keeli, mis on tekkinud loomulikul teel.
Tehiskeeled kõnetavad mõistuse tasandil.
Päriskeeltel on küpsiste hõng.
Nelson Mandela õppis afrikaansi keelt, et tunda oma vaenlast.
Ta ütles, et tuleb tunda teiste keelt,
teada nende soove, lootusi ja hirme,
kui tahetakse nende üle võitu saavutada.
Nii ta tegigi.
See toimis.
Aga alati ei ole selleks ju vaja vaenlast, ega ju?
Sama kehtib igasuguste inimsuhete puhul.
Ma olen viimane, kes väidab, justkui oleksid ämmad vaenlased,
seetõttu, et nad on ämmad.
Seitse-kaheksa aastat tagasi
reisisime perega läbi Poola.
Poode hakati juba sulgema ja meil oli vaja süüa osta.
Lõpuks märkasime teisel pool teed ühte supermarketit.
Ainus viis kiiresti sinna jõuda oli teha järsk tagasipööre,
mida ma tegingi.
Ilmselgelt oli see ohtilik.
Kindlasti rikkusin liikluseeskirju.
Parklas, veel enne kui jõudsin
auto mootori seisma panna
kuulsin, et keegi koputab aknale.
Lasin akna alla ja nägin kahte silmapaari.
Kumbki silmapaar kuulus ühele politseinikule.
Kuigi ma ei saa end pidada poola keele valdajaks
ka kõige parema tahtmise juures,
lihtsa vestlusega saaksin küll hakkama.
Aga selles olukorras, kus tundsin end selgelt süüdi
seistes silmitsi kahe vormikandjaga
ei tulnud mul meelde ühtegi vajalikku poolakeelset sõna.
Siiski ei tulnud mulle hetkekski pähe
hakata olukorda klaarima inglise keeles.
Inglise keel oleks andnud mulle ilmselt keelelise edumaa,
aga see oleks politseinikes ebamugavust tekitanud.
Otsustasin, et kasutan poola keelt.
Kuidas?
Poola keele sagarake mu ajus oli täiesti tühi.
Väljaarvatud üks asi.
Oli üks jupike, mida olin korrutanud nii palju,
et võisin seda öelda une pealt.
See oli üks lasteluuletus,
mis rääkis haigest konnast.
(Naer)
See oli kõik, mis mul oli.
Saan aru, et see oli täiesti jabur,
aga paiskasin väja sellised read:
(Poola keeles) Konna tervis polnud kiita,
arsti juurde sammud seadis, et tal oma tõvest kurta.
Arst see pani prillid ette, vanadusest silm tal tuhm.
Vaatasin politsei poole.
Nad vaatasid mind suu lahti.
(Naer)
Mulle meenub, et üks neist nagu oleks kukalt kratsinud.
Ja siis nad naeratasid.
Nad naeratasid.
See oli mulle nii suureks kergenduseks,
et vaikselt hakkasid ka mõned asjalikumad sõnad meelde tulema.
Suutsin kogeleda poolikuid lauseid:
“Väga vabandan, oli vaja süüa. Enam kunagi nii ei tee.”
Nad lasid mul minna.
Kui ma poe poole jooksin, hüüdsid nad “Szczęśliwej podróży!"
“Head reisi!”
Minu mõte ei ole utsitada teid keeli õppima selleks,
et saaksite maailmas ringi rännata, seadusi rikkuda ja puhtalt pääseda.
(Naer)
Aga samas näitab see vahejuhtum,
kuidas vaid mõne üksiku sõnaga, ükskõik kui algelise või jabura
on võimalik jõuda inimese südamesse ning sulatada see.
Tegelikult oli konnaluuletusele ka alternatiiv.
Sama hästi teadsin peast üht teist laulu
Ühte joogilaulu.
(Naer)
See poleks vast politseinikke naeratama pannud.
Ilmselt oleks mind viidud otsejoones jaoskonda alkotesti tegema
Pole vaja õppida palju erinevaid keeli
ja kõiki keeli pole vaja selgeks õppida.
Ka vähene on suureks abiks.
Kümne sõnal, mis jõuavad südamesse
võib olla suurem mõju, kui tuhandel sõnal, mis kõnetavad mõistust.
Alati on võimalik kasutada inglise keelt ja saada keskel kokku.
Samas saame astuda ühe lisasammu teise inimese poole
ja kohtuda oma uue tuttava või vastasega, kellega ka tegu poleks,
nende oma territooriumil.
Teise inimese keele oskamine ei ole märk nõrkusest
vaid näitab meie tugevust.
See, kel on julgust teha pingutus
ja astuda samm teisele poole piiri,
on kokkuvõttes võitja.
Pole vaja karta vigade tegemist.
Eksimine teeb meid inimlikuks.
Eksimise juures on ka plusse:
kui teete vea,
siis annate teistele võimaluse tulla appi ja saada tuttavaks.
Sel moel saavutatud side on isegi tugevam.
Nii et kas eesmärk on end lihtsalt arusaadavaks teha
või jõuda teise inimeseni?
Muidugi jätkakem inglise keele õppimist ja kasutamist.
See võimaldab suhelda mitmerahvuselise kuulajaskonnaga nagu siin TEDxil.
Inglise keel on võimas abimees teadmiste jagamiseks,
rahvusvahelistel konverentsidel globaalsete probleemide lahendamiseks.
Inglise keel on ennekõike kiirtee jõudmiseks 365 miljoni südameni.
365 miljoni inimese jaoks on inglise keelel magusate küpsiste lõhn.
Aga milleks piirduda vaid sellega?
Miks mitte teha väike lisapingutus
ja õppida kasvõi üks võõrkeel lisaks?
On ju igasuguseid erinevaid küpsiseid!
Läheks ja prooviks mõnda uut!
Aitäh.
(Aplaus)