Jag vill berätta en historia om en flicka.
Men jag kan inte säga hennes riktiga namn.
Så jag kallar henne Hadiza.
Hadiza är 20.
Hon är blyg,
men hon har ett vackert leende som lyser upp hennes ansikte.
Men hon lever med konstant smärta.
Och hon kommer troligen medicinera i resten av sitt liv.
Vill ni veta varför?
Hadiza är en Chibok-flicka,
och den 14:e april 2014 blev hon kidnappad
av terrorister från Boko Haram.
Hon lyckades fly
genom att hoppa av lastbilen som flickorna var lastade på.
Men när hon landade så bröt hon båda sina ben
och hon fick åla på mage för att gömma sig i buskarna.
Hon berättade att hon var rädd för att Boko Haram skulle komma efter henne.
Hon var en av 57 flickor som skulle fly genom att hoppa från lastbilar den dagen.
Denna historia skapade med rätta svallvågor
runt världen.
Människor som Michelle Obama, Malala och andra
höjde sina röster i protest
och ungefär samtidigt - jag bodde i London för tillfället -
skickades jag från London till Abuja för att bevaka World Economic Forum
som Nigeria var värd för för första gången.
Men när vi kom fram stod det klart att det bara fanns en historia i staden.
Vi satte press på regeringen.
Vi ställde tuffa frågor om vad de gjorde
för att få flickorna tillbaka.
Förståeligt nog
var de inte så nöjda över våra frågor
och vi kan väl säga att vi fick vår andel av "alternativa fakta".
(Skratt)
Inflytelserika nigrianer sa till oss
att vi var naiva,
att vi inte förstod den politiska situationen i Nigeria.
Men de berättade också för oss
att historien om Chibok-flickorna
var ett påhitt.
Tråkigt nog har påståendet att det var påhitt levt kvar,
och det finns fortfarande människor i Nigeria idag
som tror att Chibok-flickorna aldrig blev kidnappade.
Trots att jag pratat med människor som dessa -
förtvivlade föräldrar
som berättat för oss att samma dag som Boko Haram kidnappade deras döttrar,
så sprang de efter lastbilarna som förde bort deras döttrar.
De var beväpnade med macheter, men de tvingades vända om
för Boko Haram hade gevär.
I två år innehöll nyheterna oundvikligen andra saker
och på två år
hörde vi inte mycket om Chibok-flickorna.
Alla förmodade att de var döda.
Men i april förra året,
kom jag över denna video.
Det här är stillbilder från videon
som Boko Haram har filmat för att bevisa att de lever
och genom en källa fick jag denna video.
Men innan jag kunde publicera den,
behövde jag resa till nordöstra Nigeria
för att prata med föräldrarna, verifiera.
Jag behövde inte vänta länge på verifiering.
En av mödrarna sa till mig när hon tittade på filmen
att om hon hade kunnat sträcka sig in i datorn
och dra sitt barn ut från den,
så skulle hon ha gjort det.
För er som är föräldrar, som jag själv, i publiken,
kan ni bara föreställa er den ångest
den mamman kände.
Den här filmen skulle dra igång förhandlingar med Boko Haram.
Och en nigeriansk senator sa till mig att det var för videon
som de började samtalen
för de hade länge antagit att Chibok-flickorna var döda.
Tjugoen flickor frigavs i oktober förra året.
Tråkigt nog saknas nästan 200 av dem fortfarande.
Jag måste erkänna att jag inte har varit en oberörd observatör
när jag skrev om detta.
Jag blir förbannad när jag tänker på alla förlorade möjligheter
att rädda dessa flickor.
Jag blir förbannad när jag tänker på att föräldrarna berättade för mig
att om det varit döttrar till rika och mäktiga personer
så skulle de återfunnits mycket tidigare.
Och jag blir rasande
på de påhittade berättelerna
som jag uppriktigt tror
orsakade förseningen;
de var del i orsaken till deras försenade återförening.
Detta illustrerar för mig den dödliga faran med falska nyheter.
Så vad kan vi göra åt det?
Det finns några smarta människor,
smarta ingenjörer på Google och Facebook,
som försöker använda teknik för att stoppa falska nyheter.
Men förutom det tror jag att alla här - du och jag -
har en roll att spela här.
Det är vi som delar innehållet.
Det är vi som delar historier online.
I denna tidsålder är vi alla utgivare
och vi har ett ansvar.
I mitt jobb som journalist,
så dubbelkollar jag, jag verifierar.
Jag litar på min magkänsla, men jag ställer de tuffa frågorna.
Varför berättar den här personen det här för mig?
Vad vinner de på att dela med sig av informationen?
Har de en dold agenda?
Jag tror faktiskt att vi alla måste börja ställa tuffare frågor
om den information som vi hittar online.
Forskning visar att vissa av oss inte ens läser förbi rubriken
innan vi delar historier.
Vem här har gjort det?
Jag vet att jag har det.
Men vad händer om
vi slutar att svälja information med hull och hår?
Vad händer om vi stannar upp och tänker på konsekvenserna
av informationen som vi just skickade vidare
och dess potential att initiera våld eller hat?
Vad händer om vi stannar upp och tänker på konsekvenserna i verkliga livet,
som ett resultat av informationen vi delade?
Tack så mycket för att ni lyssnade.
(Applåder)