אני רוצה לספר לכם סיפור על ילדה.
אבל אני לא יכולה לספר לכם את שמה האמיתי.
אז פשוט נקרא לה האדיזה.
האדיזה בת 20.
היא ביישנית,
אך יש לה חיוך יפה שמאיר את פניה,
אבל היא בכאב תמידי
והיא כנראה תצרוך תרופות עד סוף ימי חייה.
אתם רוצים לדעת למה?
האדיזה היא נערה מצ'יבוק,
וב14 באפריל, 2014, היא נחטפה
על ידי ארגון הטרור בוקו חראם.
אך היא הצליחה לברוח,
בכך שקפצה מהמשאית שהסיעה את הנערות.
אבל כשהיא נחתה היא שברה את שתי רגליה,
והיא הייתה צריכה לזחול על הבטן כדי להתחבא בין השיחים.
היא סיפרה לי שהיא פחדה פחד מוות שבוקו חראם יחזרו לתפוס אותה.
היא הייתה אחת מ57 נערות שהצליחו לברוח בכך שקפצו ממשאיות באותו היום.
הסיפור הזה, בצדק, יצר גלים
בעולם כולו.
אנשים כמו מישל אובמה, מללה ואחרים
תרמו את קולם במחאה,
ובערך באותו הזמן, חייתי בלונדון באותו הזמן,
נשלחתי מלונדון לאבוג'ה כדי לכסות את הפורום הכלכלי העולמי
שניגריה אירחה בפעם הראשונה.
אבל כשהגענו, היה ברור, שהיה רק סיפור אחד שכל העיר דיברה עליו.
לחצנו על הממשלה.
שאלנו שאלות קשות על מה הם עושים
כדי להחזיר את הנערות הללו.
מובן מאליו,
שהם לא היו שמחים מדי לשמוע את השאלות שלנו,
ובואו נאמר שקיבלנו כמות הולמת של "עובדות אלטרנטיביות",
(הקהל צוחק)
ניגרים בעלי השפעה סיפרו לנו באותו הזמן
שהיינו נאיביים,
שלא הבנו את המצב הפוליטי בניגריה.
אבל הם גם אמרו לנו,
שסיפור הנערות מצ'יבוק
היה מתיחה.
למרבה הצער, העלילה הזו שמדובר במתיחה נמשכה,
ועד היום קיימים אנשים בניגריה
שמאמינים שהנערות מצ'יבוק מעולם לא נחטפו.
אבל אני דיברתי עם אנשים כמו אלו --
הורים שבורים,
שסיפרו לנו שביום ההוא כשבוקו חראם חטפו את בנותיהם,
הם רצו ליערות סמביסה אחרי המשאיות שחטפו את בנותיהם.
הם היו חמושים במאצ'טות, אבל הם היו חייבים לחזור לאחור
כי לבוקו חראם היו רובים.
במשך שנתיים, בצורה בלתי נמנעת, האג'נדה החדשותית המשיכה הלאה,
ובמשך שנתיים
לא שמענו הרבה על סיפור הנערות מצ'יבוק.
כולם פשוט הניחו שהן מתו.
אבל באפריל של השנה שעברה,
הצלחתי להשיג את הוידאו הזה.
זו תמונה מתוך הוידאו
שבוקו חראם הסריטו כהוכחה לחיים,
ודרך מקור שלי הצלחתי להשיג את הוידאו הזה.
אבל לפני שיכלתי לפרסם אותו,
הייתי חייבת לצאת למסע לצפון מזרח ניגריה
בכדי לדבר עם ההורים ולאמת את הסרט.
לא הייתי צריכה לחכות הרבה להוכחה.
אחת האמהות, כשראתה את הסרט, אמרה לי
שאם היא רק הייתה יכולה להושיט יד למחשב
ולמשוך ממנו את הילדה שלה,
היא הייתה עושה את זה.
לאלו מכם שהם הורים, כמוני, בקהל,
אתם יכולים רק לדמיין את הצער והכאב
שהאמא הזו חשה.
הוידיאו הזה התניע שיחות של משא ומתן עם בוקו חראם.
וסנטור ניגרי אמר לי שבזכות הוידאו הזה
הם נכנסו לשיחות האלו.
בגלל שבמשך זמן רב הם פשוט הניחו שהנערות מצ'יבוק מתו.
21 נערות שוחררו באוקטובר של השנה שעברה.
למרבה הצער, כ200 נערות עדיין נעדרות.
אני חייבת להודות שלא הייתי צופה קרת רוח
בזמן שסיקרתי את הסיפור.
אני רותחת מזעם בכל פעם שאני חושבת על ההזדמנויות שפוספסו
להציל את הנערות האלו.
אני רותחת מזעם כשאני חושבת על מה שאמרו לי ההורים,
שאם אלה היו בנות של העשירים והחזקים,
היו מוצאים אותן הרבה יותר מוקדם.
ואני רותחת מזעם
שהעלילה שמדובר בתרמית,
ובזה אני סמוכה ובטוחה,
גרמה לעיקוב;
היא חלק מהסיבה שעוקבה חזרתן.
בעיניי זה ממחיש את הסכנה הקטלנית שבחדשות מזוייפות.
אז מה אנחנו יכולים לעשות בקשר לזה?
יש כמה אנשים מאוד חכמים,
מהנדסים חכמים בגוגל ובפייסבוק,
שמנסים להשתמש בטכנולוגיה כדי לעצור את ההתפשטות של חדשות מזוייפות.
אך מעבר לכך, אני מאמינה, שכל אחד פה -- אני ואתם --
יש לנו תפקיד לשחק בזה.
אנו אלה שמשתפים תוכן.
אנו אלה שמשתפים את הסיפורים שלהם ברשת.
בעידן המודרני, אנו המוציאים לאור,
ויש לנו אחריות.
בעבודתי כעיתונאית,
אני בודקת, אני מאמתת,
אני בוטחת בתחושות שלי, אך אני גם שואלת שאלות קשות.
למה האדם הזה מספר לי את הסיפור הזה?
מה יש להם להרוויח מלחלוק את האינפורמציה הזו?
האם יש להם אג'נדות חבויות?
אני באמת ובתמים מאמינה שכולנו חייבים להתחיל לשאול את השאלות הקשות
לגבי אינפורמציה שאנו מוצאים ברשת.
מחקרים מראים שחלקנו אפילו לא טורחים לקרוא מעבר לכותרת
לפני שאנחנו משתפים סיפורים.
מי כאן עשה את זה?
אני יודעת שאני עשיתי את זה.
אבל מה אם
היינו מפסיקים לצרוך את האינפורמציה בגובה הפנים?
מה אם היינו עוצרים כדי לחשוב על ההשלכות
של האינפורמציה שאנו מעבירים הלאה
והפוטנציאל שלה להסית אלימות או שנאה?
מה אם היינו עוצרים לחשוב על ההשלכות בחיים האמיתיים
של האינפורמציה שאנו משתפים?
תודה רבה על ההקשבה.
(מחיאות כפיים)