Când eram copil,
am trăit o experienţă atât de puternică,
încât mi-am petrecut restul vieții căutând-o,
acolo unde nu trebuia.
Ce am trăit nu era realitate virtuală.
Era muzica.
Aici începe povestea.
Acesta sunt eu,
ascultând Beatles, „White Album”,
iar expresia de pe fața mea e sentimentul pe care îl caut de atunci.
Muzica îți atinge coarda sensibilă,
îți intră în sânge
și-ţi merge direct la inimă.
Intensifică fiecare experiență.
Prieteni?
(Muzică)
Ei sunt extraordinarii McKenzie Stubbert și Joshua Roman.
Muzică --
(Aplauze)
Da.
Muzica face ca totul să aibă mai multă intensitate emoțională.
Să vedem ce rezultate are acum.
Piesa potrivită la momentul potrivit se contopeşte cu noi la nivel celuar.
Când aud cântecul acela,
din vara aceea,
cu fata aceea,
sunt transpus instantaneu acolo.
Bună, Stacey.
Urmează o parte a poveștii în care am devenit puțin lacom.
Am crezut că adăugând muzicii mai multe lucruri,
aş putea face sentimentele şi mai puternice.
Așa că am început să regizez videoclipuri.
Arătau așa.
El e fratele meu, Jeff.
Îmi pare rău pentru asta, Jeff.
(Râsete)
Și aici sunt eu, ca să fim chit.
Incredibili pași.
Trebuia să fiu dansator.
(Râsete)
Aceste experimente au evoluat și, în timp, au început să arate cam așa:
În ambele cazuri caut același lucru:
să surprind acea trăire rară.
Dar nu reuşesc.
Adăugarea filmelor la muzică a adus o componentă narativă, aşa e,
dar asta nu a egalat puterea
pe care muzica singură o avea asupra mea.
Nu e plăcut să realizezi asta, dacă ți-ai dedicat viața şi cariera
regiei videoclipurilor muzicale.
Mă tot întrebam: am luat-o pe calea greșită?
Și m-am gândit: dacă aș putea implica auditoriul, pe voi, mai mult,
v-aş putea face şi să simţiţi mai mult.
Aşa că împreună cu Aaron Koblin am început să testăm tehnologii noi
care v-ar include mai mult în lucrarea artistică.
De exemplu casa copilăriei voastre din „The Wilderness downtown”,
portretele schiţate din „The Johnny Cash Project”
și visele voastre interactive
în „3 Dreams of Black”.
Voiam să ajungem dincolo de ecran,
încercând o conectare mai profundă
cu inimile și imaginațiile oamenilor.
Dar nu era chiar suficient.
Pentru mine tot nu avea puterea empirică brută a muzicii pure.
Așa că am început să caut o nouă tehnologie
despre care citisem doar în literatura science-fiction.
Și după ani de căutare, am găsit un prototip.
Era un proiect al lui Nonny de la Peña de la laboratorul lui Mark Bolas din USC.
Când l-am încercat, am știut că am găsit ceea ce căutam.
Eram electrizat.
Se numea realitate virtuală.
Așa arăta acum 5 ani, când am descoperit-o prima dată.
Așa arată acum.
Am început imediat să creez lucruri în acest mediu nou
şi în timpul procesului, am înţeles un lucru:
realitatea virtuală va avea un rol extrem de important
în istoria mijloacelor de exprimare artistică.
De fapt, va fi ultimul.
Cred asta deoarece e primul mijloc de exprimare artistică ce face saltul
de la asimilarea de către public a exprimării, experienţei unui autor
la trăirea acelei experienţe în mod nemijlocit.
Arătați derutați. Voi explica. Nu vă faceți griji.
(Râsete)
Dacă ne-am întoarce la originea mediilor artistice,
începe, cel mai probabil, în jurul unui foc, cu o poveste bună.
Șeful de trib ne povestește
cum a vânat în ziua aceea un mamut lânos în tundră.
Îi auzim cuvintele
și le convertim în propriile noastre adevăruri interne.
Același lucru se întâmplă când vedem povestea sub formă de pictură murală,
carte despre vânarea mamutului, piesă de teatru, transmisie radio,
serial TV sau film.
Toate aceste mijloace necesită ceea ce numim „suspendarea neîncrederii”,
fiindcă există o diferenţă între realitatea din poveste
și modul în care conştienţa noastră transpune povestea
în realitatea noastră.
Numesc „conştienţă” sentimentul realităţii
primit de la simțurile noastre care sondează lumea înconjurătoare.
Realitatea virtuală înlătură acea diferenţă.
Acum eşti în tundră și vânezi cu căpetenia tribului.
Sau tu eşti căpetenia tribului.
Sau poate că ești chiar mamutul lânos.
(Râsete)
Asta e extraordinar la realitatea virtuală:
În toate celelalte medii de exprimare,
conştienţa ta interpretează modul de exprimare.
În realitatea virtuală, conștiența ta este modul de exprimare.
Deci realitatea virtuală are un potențial enorm.
Unde ne aflăm acum?
În ce stadiu e tehnologia?
Ei bine, suntem aici.
Suntem echivalentul primului an de cinematografie.
Acesta este filmul fraților Lumière
care se spune c-ar fi pus pe fugă toţi oamenii dintr-o sală,
deoarece credeau că un tren venea către ei.
Ca şi în stadiul timpuriu al filmului,
în realitatea virtuală trebuie să trecem dincolo de spectacol,
la spunerea poveştii.
Filmului i-au trebuit decenii
ca să-și descopere limbajul de povestire preferat,
sub forma lungmetrajului.
Astăzi, în realitatea virtuală mai degrabă silabisim
decât scriem eseuri.
Am făcut 15 filme în ultimul an la Vrse, compania noastră de realitate virtuală,
și am învățat câteva lucruri.
Am aflat că avem o cale unică, direct spre simțurile voastre,
emoțiile voastre și chiar corpul vostru.
Lăsaţi-mă să vă arat câteva lucruri.
De dragul demonstrației, vom lua toate direcţiile în care aţi putea privi
și le vom aşeza într-un dreptunghi gigantic.
Începem.
În primul rând, în realitatea virtuală, manevrarea camerei e complicată.
Dacă e făcută greșit, poate provoca stări de greaţă.
Am descoperit că dacă miști camera cu viteză constantă în linie dreaptă,
poţi evita acest lucru.
În prima zi la școala de film, mi-au spus că trebuie să înveţi toate regulile
înainte să poți încălca una.
Noi nu am învățat fiecare regulă.
Abia dacă am învățat vreuna,
dar le încălcăm deja, ca să vedem ce fel de creaţii putem realiza.
În această secvență, când ne ridicăm, am adăugat accelerație.
Am făcut-o pentru că voiam să vă ofer senzația fizică
de ridicare de pe pământ.
În realitatea virtuală, vă pot oferi asta.
(Muzică)
Evident, muzica e foarte importantă şi în acest mediu.
Ne conduce emoţiile.
Într-un proiect făcut în colaborare cu New York Times, Zach Richter
și cu prietenul nostru, JR,
vă ridicăm într-un elicopter,
și deși zburați la 600 de metri deasupra Manhattan-ului,
nu vă e frică.
Simțiți reușita personajului lui JR.
Muzica vă duce într-acolo.
(Muzică)
Contrar credinței populare,
există compoziție în realitatea virtuală,
dar este complet diferită de cea din film,
unde ai un cadru dreptunghiular.
Compoziţia e acum locul unde e conștiența ta
și felul în care lumea se mișcă în jurul tău.
În filmul, „Waves of Grace”, o colaborare între Vrse,
Națiunile Unite, Gabo Arora și Imraan Ismail,
vedem și rolul transformator al prim-planului în realitatea virtuală.
Un prim-plan în realitatea virtuală chiar înseamnă că ești aproape de cineva.
Aduce personajul în spațiul tău personal,
un spațiu rezervat de obicei celor pe care îi iubim.
Simți o apropiere emoțională faţă de personaj
datorită sentimentului dat de apropierea fizică.
Regia pentru realitatea virtuală nu e ca cea pentru ecran.
E mai mult o coregrafie a atenției spectatorului.
Pentru ghidarea atenţiei, putem folosi „sunetul spaţializat”.
Pot adăuga un sunet oriunde, în fața ta, la stânga sau la dreapta
chiar și în spatele tău,
iar când întorci capul, sunetul se va roti corespunzător.
Pot folosi asta ca să-ți ghidez atenția spre ceea ce vreau să vezi.
Data viitoare când auzi pe cineva cântând în spatele tău, ar putea fi Bono.
(Râsete)
Realitatea virtuală ne face să simțim că facem parte din ceva.
Cea mai mare parte din istoria noastră am trăit în mici grupuri familiale.
Am început în peșteri,
mai târziu am format clanuri și triburi, apoi sate și orașe,
iar acum suntem cu toții cetățeni globali.
Dar eu cred că suntem încă programați să ne pese cel mai mult
de lucrurile care ne sunt apropiate.
Realitatea virtuală dă sentimentul că orice şi oricine ne e aproape.
De aceea funcționează ca un generator de empatie.
Filmul nostru „Clouds over Sidra” te duce într-o tabără de refugiați sirieni
și în loc să privești o poveste despre oamenii de acolo,
aceasta devine o poveste despre noi, aici.
Dar încotro mergem de aici?
Partea dificilă e că la celelalte medii artistice, formatul e fixat din start.
Filmul a fost mereu o înșiruire de cadre,
de la Muybridge și caii săi până în prezent.
Formatul nu s-a schimbat niciodată.
Realitatea virtuală ca format, ca mediu,
încă nu e completă.
Nu folosește celuloid, hârtie sau semnale TV.
Utilizează ceea ce folosim noi ca să înțelegem lumea.
Vă folosim simțurile pe post de culori pe pânză,
însă doar două momentan.
Până la urmă, vom putea vedea dacă vor fi folosite toate simțurile umane
și dacă vom avea mijloace prin care să trăim povestea pe orice cale am alege.
O numim realitate virtuală acum,
dar ce se întâmplă când mergem dincolo de realitățile simulate?
Cum o vom numi atunci?
Cum ar fi dacă în loc să vă vorbesc despre un vis,
v-aș putea lăsa să trăiți în acel vis?
Ce-ar fi dacă în locul experienţei vizitării unei realități de pe Pământ,
ați putea pluti pe unde gravitaționale la marginea unei găuri negre,
sau să creaţi galaxii de la zero,
sau să comunicaţi unul cu celălalt nu prin cuvinte,
ci folosind gândurile nefiltrate?
Asta nu mai e o realitate virtuală.
Și sincer, nu știu cum se numește.
Dar sper că înțelegeți încotro ne îndreptăm.
Dar iată că teoretizez un mediu despre care spun că e legat de experiență.
Haideți să-l experimentăm!
Aveţi în mâini o bucată de carton.
Deschideți clapeta.
Apăsați pe butonul de pornire ca să deblocaţi telefonul.
Celor ce ne urmăriţi de acasă, vă vom arăta adresa
de unde puteţi descărca această experiență pe telefoanele voastre,
și chiar să obțineți un dispozitiv cu care să o testați.
Ne jucam în cutii de carton când eram copii,
iar ca adulți, sper să putem retrăi toţi acel sentiment
băgându-ne din nou capul într-una.
Urmează să participaţi la cea mai mare vizionare colectivă de realitate virtuală.
În acel stil retro clasic de altădată,
vom viziona ceva împreună, simultan.
Să sperăm că va funcționa.
Cum e cu numărătoarea inversă? Nu pot vedea.
Publicul:...15 ,14, 13, 12, 11, 10, 9,
8, 7, 6, 5, 4, 3, 2, 1
( Păsări ciripind)
( Motor de tren)
Publicul: ( Țipete)
( Video) JR: Să vă spun
cum am fotografiat coperta revistei The New York Times,
„Walking New York”.
Am fost legat pe exteriorul unui elicopter
și trebuia să stau perfect vertical ca să pot face poza.
Când mă aflam exact deasupra --
din cauza vântului a trebuit să o refacem de câteva ori --
am tot fotografiat.
( Video) Voce de femeie: O, Doamne
ferește-ne de rău,
căci tu ești Domnul,
lumina.
Tu, care ne-ai dat viață, ne-ai luat-o.
Facă-se voia Ta.
Te rog adu-le liniște celor mulți care au pierdut oameni dragi.
Ajută-ne să trăim din nou.
(Muzică)
(Video) (Voci de copii)
Voce de copil: Acum sunt mai mulți copii decât adulți în Zaatari.
Câteodată mă gândesc că noi conducem.
Chris Milk: Cum a fost?
(Aplauze)
Ăsta a fost un mod ieftin de a vă face să aplaudați în picioare.
V-am făcut să vă ridicați. Știam că veți aplauda la final.
(Aplauze)
Cred ca toată lumea trebuie să trăiască
ceea ce voi tocmai ați trăit.
Așa vom putea modela experiența împreună,
nu ca o platformă tehnologică,
ci ca o platformă pentru umanitate.
Și în acest scop, anul trecut în noiembrie,
New York Times și Vrse au făcut proiectul de realitate virtuală „Strămutații”.
A început cu un milion de Google Cardboard trimise abonaţilor Sunday odată cu ziarul.
În acea dimineaţă de duminică s-a întâmplat ceva ciudat.
Le-au primit și mulți oameni care nu erau pe lista destinatarilor.
Și am început să vedem asta pe tot Instagram-ul.
Arată cunoscut?
Muzica m-a condus pe drumul căutării unui lucru ce părea mult timp de neatins.
Acum, milioane de copii au avut aceeași experiență formativă
în copilăria lor,
pe care eu am avut-o în copilăria mea.
Numai că eu cred că aceasta
o depășește.
Haideți să vedem
unde îi conduce asta pe ei.
Mulțumesc.
(Aplauze)