לפני חמש שנים, עמדתי על במת טד, ודיברתי על העבודה שלי.
אבל לאחר שנה,
היתה לי תאונה נוראית כאשר יצאתי מבר בערב חשוך אחד עם חברים,
בסקוטלנד.
בזמן שהלכנו בשביל שביער, הרגשתי לפתע חבטה חזקה,
ואז עוד חבטה,
ונפלתי לריצפה.
ולא היה לי מושג מה פגע בי.
לאחר מכן גיליתי שכאשר השער היה פתוח בחצר,
איל פרעי ברח בבהלה ורץ ישירות לכיווני.
הקרן שלו חדרה לקנה הנשימה ולושט שלי
עצרה בעמוד השדרה ושברה לי את הצוואר.
החברה הכי טובה שלי מצאה אותי שוכבת על הריצפה,
מגרגרת לעזרה דרך החור בצוואר שלי.
ונעלנו עיניים, ולמרות שלא יכולתי לדבר,
היא יכלה להבין מה חשבתי.
והיא אמרה לי, ״רק תנשמי״.
וכך, בעודי מתרכזת בנשימות, היתה לי הרגשה חזקה של רוגע,
אבל הייתי בטוחה שאני עומדת למות.
איכשהו, הייתי שבעת רצון מזה,
בגלל שכל חיי ניסיתי לעשות את הטוב ביותר.
אז המשכתי להנות מכל נשימה בכל רגע נוסף--
שאיפה ונשיפה.
אמבולנס הגיע, הייתי עדיין בהכרה מלאה,
ובגלל שאני מדענית, ניתחתי כל רגע במסע:
צליל הצמיגים על הכביש, תדירות תאורת הרחוב
ולבסוף, התאורה העירונית.
וחשבתי, ״אולי בכל זאת אשרוד״.
ואז איבדתי את ההכרה.
מצבי יוצב בבית חולים מקומי ואז הוטסתי לגלזגו,
שם הם שיקמו את הגרון שלי והכניסו אותי לקומה.
וכאשר הייתי בקומה, חלמתי על עולמות שונים.
זה היה כמו שילוב משוגע של ״ווסטוורלד״ ו ״מראה שחורה״.
אבל זה כבר סיפור אחר לגמרי.
תחנת הטלויזיה המקומית שלי דיווחה בשידור ישיר מחוץ לבית החולים.
על מדענית מקיימברידג׳ שהייתה בקומה,
והם לא ידעו אם היא תחיה או תמות או תלך או תדבר.
ושבוע לאחר מכן, התעוררתי מהקומה.
וזאת היתה המתנה הראשונה.
ואז קיבלתי את המתנה לחשוב, המתנה לזוז,
המתנה לנשום
והמתנה לאכול ולשתות.
וזה לקח שלושה וחצי חודשים.
אבל היה דבר אחד שלא קיבלתי בחזרה,
וזה היה הפרטיות שלי.
העיתונות הצהובה הפכה את זה לסיפור על מגדר
תיראו -- אני טראנסג׳נדרית, זה לא כזה סיפור גדול.
כאילו, צבע השיער שלי או מידת הנעליים הרבה יותר מעניינים.
בפעם האחרונה שדיברתי פה--
(מחיאות כפיים)
בפעם האחרונה שדיברתי פה--
(מחיאות כפיים)
בTED, לא דיברתי על זה, כי זה משעמם.
ועיתון סקוטי אחד יצא עם הכותרת:
״איל נגח במדענית ששינתה את מינה״.
וחמישה אחרים עשו דברים דומים.
ובמשך דקה, כעסתי.
ואז מצאתי לי מקום רגוע.
ומה שרץ לי בראש היה, ״הם הרגיזו את הבחורה הלא נכונה,
והם לא יבינו מאיפה זה בא להם״
(צחוק)
אני נינג׳ה טובת לב.
אני לא באמת יודעת מה נינג׳ה עושה,
אבל בשבילי, הם חומקים מבעד לצללים, זוחלים דרך הביוב,
קופצים בין גגות הבניינים,
ולפני ששמתם לב, הם מאחוריכם.
הם לא מופיעים עם צבא או מתלוננים,
והם ממוקדי מטרה על התוכנית.
אז כששכבתי במיטתי בבית החולים,
חשבתי על התוכנית שלי לעזור להפחית את הסיכויים
שהם יעשו זאת למישהו אחר,
על ידי שימוש במערכת כמו שהיא, ולשלם את המחיר של הקרבת הפרטיות שלי.
מה שהם סיפרו למיליון אנשים, אני אספר לעשרה מיליון אנשים.
כי כשאתם כועסים, אנשים מגנים על עצמם.
אז לא תקפתי אותם,
והם היו חסרי הגנה.
כתבתי מכתבים אדיבים ורגועים לעיתונים האלו.
והעיתון דה סאן, סוג של ה״פוקס ניוז״ של בריטניה,
הודה לי על ה״גישה המנומקת״.
לא ביקשתי התנצלות, לא חרטה, לא כסף,
רק הכרה שהם הפרו את החוקים של עצמם,
ומה שהם עשו היה פשוט לא בסדר.
ובמסע הזה, התחלתי ללמוד מי הם,
והם התחילו ללמוד מי אני.
ולמעשה נעשנו חברים.
אפילו שתיתי כמה כוסות יין עם פיליפה מדה סאן מאז.
ואחרי שלושה חודשים, כולם הסכימו,
וההצהרה פורסמה ביום שישי.
וכך זה הסתיים.
או כך הם חשבו.
ביום שבת המשכתי לחדשות הערב,
עם הכותרת ״6 עיתונים לאומיים הודו שטעו״
והמנחה אמר לי,
״אבל את לא חושבת שזה התפקיד שלנו כעיתונאים
להפוך סיפור לסנסציה?״
ואמרתי, ״שכבתי על הרצפה ביער, אחרי שאיל נגח בי.
זה לא סנסציוני מספיק?״
(צחוק)
ועכשיו אני זו שכתבה את הכותרות.
האהובה עליי הייתה,
״האיל דרך לי על הגרון, והעיתונות דרכה לי על הפרטיות״.
זו היתה הכתבה הכי נקראת בחדשות BBC באינטרנט באותו יום.
ואפשר להגיד שנהניתי.
ועד סוף השבוע שלי בתקשורת,
התחלתי להשתמש בקול ובבמה החדשה שמצאתי
כדי להפיץ את ההודעה של אהבה ואדיבות.
וכשהייתה לי דקה של כעס ושנאה
לתקשורת ולעיתונאים,
היה עלי לזהות את אי הסובלנות הפנימית שלי כלפיהם.
ולהיפגש איתם ולדבר עם אותם האנשים
ללא שיפוטיות.
והיה עלי לתת לעצמי להבין אותם,
ובתמורה, הם התחילו להבין אותי.
ובכן, שישה חודשים לאחר מכן, הם הציעו לי להצטרף לועדה
שמבקרת את התקשורת.
וכמה פעמים בשנה, אני שותה תה וטובלת ביסקוויטים
עם העורך של הדיילי מייל פול דיקר, שאומר לי,
״אז, קייט, איך החודשים האחרונים עברו עלייך?״
ואני מכבדת אותם.
ואני עכשיו אחת משלושת אנשי הציבור
שיש לה מקום בשולחן --
לא בגלל שאני שונה,
אלא בגלל שהקול שלי נחשב, בדיוק כמו של כל אחד אחר.
והאירוניה היא,
שמדי פעם, מבקשים ממני לבקר בבתי הדפוס
של התעשיה המתדרדרת הזאת,
בגלל שאנשים מסוימים חושבים
שהטכנולוגיה שדיברתי עליה פה, בפעם האחרונה בטד, ההדפסה האינטראקטיבית שלי
יכולה אפילו להציל אותם.
אז היזהרו מחוסר הסובלנות הפנימית,
ותהפכו את האויבים שלכם לחברים.
תודה.
(מחיאות כפיים)