Vezetés.
Ki gondol magára vezetőként?
Önök talán szülők, esetleg vállalkozók
vagy van egy fiatalabb testvérük?
Lehet, egyszerűen csak be akarják járni a világot,
hogy elmondják mindenkinek, hogyan oldanak meg minden problémát.
Igen ám, de milyen vezetők?
Olyanok, akik erőből irányítanak?
Talán a hierarchiát vetik be?
Esetleg a félelmet?
Vagy olyan vezetők, akik nyitottak, és szívből irányítanak?
Ma elmondom önöknek,
milyen az a vezető, aki szívből irányít.
Sok évvel ezelőtt
új munkahelyen, új pozícióban kezdtem dolgozni.
Az egyik első feladatom egy vizsgálat levezetés volt
egy rendkívül félresiklott átalakító program kapcsán.
A kliens igen elégedetlen volt a cég teljesítményével,
és ez legtöbbször a kliens bizalmának elveszítésével járt.
Amikor találkoztam a programért felelős csapattal,
észrevettem, hogy félnek megszólalni,
félnek beszélni a hibáikról,
és idejük jó részét vádaskodással töltik.
Amikor beszéltem a főnökkel,
azt mondta, nem érti, mi történt,
és a csapat sem beszélt a történtekről.
Nagyon meglepett a reakciója.
Amikor a klienssel találkoztam,
ő azt mondta: "Nem kívánok többé találkozni [a főnökkel]."
Folytatva a beszélgetést a csapattal,
rájöttem,
hogy félnek hibázni, és félnek őszintén beszélni.
Azt is észrevettem,
hogy tényleg úgy érzik, a főnök sosincs ott,
nem vesz részt a vezetői megbeszéléseken,
és ami ennél is fontosabb, nem foglalkozik vele, mi történik.
Amikor végeztem a vizsgálattal, és leadtam a jelentésemet,
az első, amit a főnök mondott, ez volt:
"Liz, ki tehet erről, kit kellene okoljak?
Kit rúgjak ki?"
Kérdése igen meglepett,
így kérdéssel feleltem:
"Mit gondol, ön milyen szerepet játszott a projekt eme kolosszális bukásában?"
Azt válaszolta, a bukás biztosan a csapat hibája volt.
Igen érdekes, hogy egy ilyen program keretében
a főnök a csapatát hibáztatja.
Emlékszem, a beszélgetések során megkérdeztem tőle:
"Mennyire ismeri a csapatát?
Tudja, mit csinálnak?
Szokott velük időzni?
Tesz fel nekik kérdéseket?"
Mire ő azt válaszolta: "Egyfolytában."
Ugyanakkor egyértelmű volt, hogy sosem volt jelen.
Vessenek egy pillantást erre a képre.
A nevem Liz Theophille,
egy nagy, globális egészségügyi cég
technológiai és digitális vezetője vagyok.
Olyan környezetben nevelkedtem, ahol középpontban állt az erős vezetés.
Ám úgy hiszem, ahhoz, hogy valakiből szívből tevékenykedő vezető váljék,
a következők szükségesek: a kísérletező szellem bátorítása,
a csapat pszichés biztonságérzetének biztosítása
és egy odaadó vezető.
Ám én olyan korban nőttem fel, ahol a vezetőket félték,
és nem feltétlenül a tudásukat tisztelték.
Nehéz idők voltak ezek,
ám hiszem, a vezetésnek létezik ennél jobb módja is.
Valószínű, hogy felfigyeltek
igen erős skót akcentusomra.
Ugye?
Skóciában nőttem fel.
Ám nem vagyok annyira modoros, mint általában egy skót.
Jellemző rám viszont,
hogy nagyon büszke,
erős és határozott vagyok.
Ugyanakkor észreveszem magamon
a főnököm és a csapatom modorosságát,
különösen így volt ez fiatal vezetőként,
amikor dolgozni kezdtem.
A technikai részletekre koncentráltam.
Amikor műszaki szakemberből vezetővé nőttem ki magam,
műszaki szakemberekből álló csapatokat irányítottam,
szokásom volt mikromenedzselni.
Mindent az ellenőrzésem alatt tartottam,
mert sok megoldással és válasszal tisztában voltam.
Ez igen ijesztő lehetett
a csapatok számára.
Tudtam, létezik jobb módszer is: szívből vezetni,
amely révén a csapatok motiválhatóak és inspirálhatóak.
Egy alkalommal,
amikor az első műszaki csapatomat vezettem,
a csapatban volt egy igen erős műszaki szaktudással bíró személy.
A természetét tekintve viszont elég visszahúzódó volt.
Szeretett műszaki kísérleteket végezni.
Pár dologról, amit csinált, nem beszélt.
Úgy véltem, csak szórakozik.
Amikor megbeszélésünk volt, és átbeszéltük a feladatokat,
illetve a felé támasztott elvárásokat,
nem igazán szólalt meg,
alig mondott valamit.
Így elkezdtem azt feltételezni,
nem figyel oda a dolgok alakulására.
Akkor sem beszélt sokat, amikor felülvizsgálatot tartottunk,
de sokat kérdezett.
Mivel jártas voltam a műszaki dolgokban, meg tudtam válaszolni a kérdéseit.
Ám rájöttem, ezzel elfojtom kreativitását és innovativitását,
mivel nem biztosítok számára elég gondolkodási időt.
Ma már okosabb vagyok.
Nem rémítem el a csapataimat azzal, hogy nem figyelek oda rájuk,
és megteremtettem a kísérletező szellemet támogató légkört,
amelyben lehet kockáztatni és műszaki kísérleteket végezni.
Egy másik alkalommal
karrierem
legösszetettebb és legnehezebb
átalakításait irányítottam.
Globális adatközpontokat vezettem akkoriban.
Ezek hatalmas műszaki központok számítógépekkel és hasonlókkal.
Emlékszem, három regionális adatközpont volt:
egy Angliában, egy Németországban és egy Franciaországban.
A fő feladataim egyike ezen adatközpontok egyesítése volt.
Természetesen Franciaországot választottuk.
(Taps)
Még nem tapsolnék.
(Nevetés)
Na most,
ez közel négyszáz alkalmazott
elbocsájtásával járt.
Korábban együtt dolgoztam ezekkel az emberekkel.
Velük nőttem fel.
Együtt ebédeltünk.
Néha együtt mentünk szórakozni.
Együtt oldottunk meg problémákat.
Viszont ezt a négyszáz embert el kellett küldenem.
Emlékszem, találkoztam a személyügyesekkel,
hogy átbeszéljük, hogyan kezeljük ezt,
és ők azt mondták: "Liz, ne aggódjon.
A mi dolgunk erről gondoskodni.
Mi találkozunk velük, és átadjuk nekik az írásos felmondást."
Kezdő vezetőként igen-igen sokkolt a folyamat.
Így feleltem:
"Ez igen embertelen, gyáva és arctalan bánásmód
azokkal szemben,
akik ilyen hosszú időn át dolgoztak a cégnek."
Megkérdeztem tőlük:
"Rendben van-e, ha találkozom minden egyes dolgozóval,
és elmondom nekik, mi történik?"
Elég furcsának találták a kérdésem.
Azt felelték: "Liz, ez igen szokatlan.
Ám ha úgy érzi, így kell tennie, engedélyezzük."
Így aztán leültem minden dolgozóval,
elmagyaráztam,
miért észszerűbb az adatközpontok egyesítése.
Beszéltem a célokról,
és hogy ezek mit jelentettek számukra.
Nagyon kemény volt.
Míg tartott, azon kezdtem gondolkodni,
hogyan lehetek hiteles?
Itt ülök, és arról beszélek a kollégáimnak,
hogy el kell hagyniuk a szervezetet,
miközben én még mindig itt vagyok.
Megkerestem a főnököm, és azt mondtam neki:
"Ha az átszervezésnek vége, kilépek."
Úgy hiszem, ezt jelenti szívből vezetni.
Nagyon fontos,
hogy átérezd a másik helyzetét.
A főnököm egyébként azt mondta, előléptetés vár rám,
ám én a távozás mellett döntöttem.
(Taps)
Ezért... Köszönöm.
(Taps)
Hadd beszéljek arról,
hogyan biztosíthatjuk a pszichés biztonságérzetet.
Beszéltem róla, mit jelent szívből vezetni,
de a kísérletezéshez nagy kockázatot kell vállalni.
Miközben kockázatot vállalunk, fontos,
hogy megteremtsük a pszichés biztonságérzethez szükséges körülményeket.
Ezt általában úgy érem el,
hogy hagyom, hogy a csapatom visszajelzést adjon nekem,
ez ugyanis segít megérteni mások nézőpontját.
Ez a többieket is kockázatvállalásra ösztönzi,
hiszen tudják, támogatom őket.
A pszichés biztonságérzet tehát teljesen elengedhetetlen:
egy biztonságos környezet létrehozása szempontjából, ahol kísérletezni lehet,
de egyben a bukásra és tanulásra is lehetőséget ad.
A visszajelzéseket vezetőként néha igen nehéz elfogadni,
mivel azt hisszük, erősek vagyunk.
Az odaadó vezető
képes a visszajelzéseket kezelni,
sőt képes a változásra is.
Hiszek abban, hogy én ilyen odaadó vezető vagyok.
Kiemelnék néhány dolgot önöknek
a prezentációmból.
Remélem, ez megfelelően demonstrálja, hogyan kell szívből vezetni.
Három dolgot emelnék ki,
de elég, ha ebből csak egyet választanak.
Szeretném, ha a gyakorlatban is alkalmaznák az egyiket.
Először is:
hozzanak létre olyan környezetet, ahol kísérletezni lehet,
ahol a kísérletező szellem kibontakozhat.
Ez egyben azt is jelenti, hogy lesznek hibás kiindulópontok,
sőt sok hiba is.
A kísérletező szellem befogadása és fejlesztése ennek ellenére is fontos.
Másodszor:
teremtsenek pszichés biztonságérzetet nyújtó környezetet.
Csodálkozni fognak, a csapatuk milyen őszinte, nyílt és átlátható lesz.
Rengeteg mindent megosztanak majd önökkel.
Végül, de nem utolsó sorban: legyenek odaadó vezetők.
Figyeljenek, legyenek együttérzőek, kérjenek visszajelzést –
ez igazán segíti fejlődésüket vezetőként.
Remélem, ez segít önöknek, hogy szívből vezessenek.
(Franciául) Köszönöm.
(Taps)