Sme v Bazilike sv. Petra
pred Michelangelovou Pietou.
Máme šťastie,
v toto upršané pondelkové ráno sme tu jediní.
Socha sa zdá byť dosť malá
v porovnaní s kaplnkou, v ktorej sa nachádza,
ale aj vo vzťahu k bazilike,
ktorá je naozaj obrovská.
Táto socha bola vytvorená pre kardinála,
ale neskôr bola umiestnená v starej kaplnke sv. Petra,
ktorá bola podstatne menšia ako táto.
Socha bola teda v inom pomere k danej stavbe.
Je zaujímavé, že aj napriek tomu,
aká je socha malá a že je asi šesť metrov od nás,
je to naozaj intímne vyobrazenie.
Zobrazuje skutočne netradičný vzťah, ktorý Michelangelo vytvoril
medzi telami mŕtveho Krista a jeho matky Panny Márie,
ktorá ho drží v lone.
Mária vyzerá veľmi mladá a krásna,
ale telo a náruč má akoby trochu zväčšené,
aby udržala telo mŕtveho syna,
celú váhu toho realistického mŕtveho tela.
Podľa môjho názoru,
jedna z najkrajších častí tejto sochy je spôsob,
akým Mária drží jeho pravú ruku a trochu tým nadvihuje svaly.
Chvíľu máte skutočne pocit,
že Michelangelo pretvoril mramor na živú hmotu.
Taktiež cítite váhu Kristovho tela a spolu s tým aj vyhasnutý život,
pre Máriu veľmi hmatateľné.
Jeho telo vôbec nekladie odpor a je skrútené -
Mária ho musí vyrovnávať, aby ho vôbec udržala.
Práve tento kontrast zanecháva v pozorovateľovi priam fyzický zážitok.
Jeho telo vyzerá úplne ako telo skutočného mladého muža -
ten hrudník, brušné svalstvo...
Socha je taktiež idealizovaná tým,
ako je jeho telo vytočené pozdĺž jej lona.
Zaujímavý kontrast je aj u Márie,
medzi jej nežnosťou a krásou a zároveň jej silou a veľkosťou tela,
ktoré sú potrebné na to, aby ho udržala.
Všimnite si, ako hlboko je mramor vytesaný na tej látke.
Je to skutočná láska k opracovávaniu kameňa
a vytváraniu živého pocitu svetla a tieňa.
Je to zložitý komplexný povrch
oproti hladkému povrchu Kristových nôh, rúk, trupu.
Mária skláňa hlavu a hľadí na Ježiša,
jeho hlava je zaklonená.
Medzi ich krkmi je isté spojenie.
Jeho krk je odhalený smerom k nám a nesmierne zraniteľný.
Kristova noha visí vo vzduchu.
Máriina ľavá ruka je otvorená a namierená jemne dopredu,
akoby sa ešte stále snažila pochopiť jeho smrť.
Myslím, že je to aj spôsob prezentovania Kristovho tela pozorovateľovi.
Hovorí, že "toto je cesta k spáse,
toto je božia obeta ľudstvu.
Moja obeta, môjho syna,
ktorá umožňuje vaše vykúpenie."
Môžeme pozorovať istý vzorec:
ruka, látka a koleno sú namierené ku Kristovým kolenám,
ktoré zasa tvoria akúsi zmenu vzorca oproti Máriinmu gestu údivu.
Toto vybrazenie je jasne určené na to, aby sme nad ním premýšľali.
Kristovu aj Máriinu bolesť a utrpenie, ktoré museli znášať,
máme považovať za cestu.
Idú tu leštiť dlážku.
Dobre, tak poďme.