Kære mor.
Jeg prøver at huske dig.
Du kommer til mig i dele.
Aldrig det hele på en gang. Kun dele.
Som dine øjne.
Jeg husker dine øjne.
Disse umuligt store, runde, sørgelige øjne.
Den første ting jeg nogensinde så, var de øjne.
Jeg åbnede mine for første gang og mødte dine.
Jeg kunne se mig selv genspejlet i de øjne
Jeg kunne se mine egne øjne og mit ansigt, nyfødt og så småt.
Og jeg kunne se dem.
Jeg kunne se dem komme.
De kom og de tog mig med.
Og det var da, jeg startede med at glemme dig.
Mor, jeg husker din tunge.
Så stor som mit hoved var den, tungen.
Så grov, men så nænsom.
Jeg blev født klistret og våd og du slikkede mig ren med den tunge.
Eller du startede i det mindste.
Den tunge var den første ting, jeg følte. Og det føltes som kærlighed.
Og så følte jeg dem.
Jeg følte deres hænder tage fat i mig. Groft, men ikke nænsomt.
Ingen kærlighed i de hænder.
Jeg husker din duft, mor. Varm og jordet.
Mit første åndedræt var af dig.
Men det var andre lugte.
Snavs og frygt. Og dem.
Jeg kunne lugte dem.
Deres lugt overvandt din. De tog dig fra mig på mere end en måde.
Lyden, Mor.
Jeg husker lyden af dit åndedrag.
Det var den første ting jeg hørte, det åndedrag.
Dybt og stabilt.
Afmålt, men arbejdende.
Det virkede som sådan en stor opgave, at trække vejret.
En lav, raspende nynnen, ind og ud. Hele dig udvidede sig og trak sig sammen.
Jeg kunne lytte til dig for evigt.
Men så var der råb.
Så høje, de råb. Det gjorde ondt at høre dem, Mor.
Og så var de der.
Borttagerne.
De kom efter mig med deres høje råb og deres stærke lugt og deres grove, men ikke nænsomme hænder.
De kom og de tog mig, Mor og jeg begyndte at miste dig.
Og nu ved jeg ikke, hvor jeg er.
Her er småt og mørkt, og jeg kan ikke bevæge mig.
Der er noget om min hals, og det gør ondt.
Jeg kan høre andre omkring mig.
De har også ondt. Vi har alle ondt.
Borttagerne kommer nogle gange med deres grove, men ikke nænsomme hænder og deres råb, der er så høje, at der gør ondt at høre.
Og de tager igen.
De tager nogle af os væk.
Og jeg ved ikke hvorhen.
Jeg prøver hårdt på ikke at glemme dig, Mor. Vil du ikke nok vide, at jeg prøver?
Mit kære barn. Jeg har mistet dig. De kom og de tog dig. Det er sket igen.
Jeg bar dig inden i mig, ligesom dine brødre og søstre før dig.
Jeg kunne beskytte dig der.
Jeg ville ønske, at du kunne blive der for evigt.
Men så kom du.
Du kom og du var smuk og du var min.
Så lille og nyfødt. Så skrøbelig.
Jeg slikkede sig klar til din nye verden. Jeg prøvede at holde dig stille og tæt på. Men de vidste, at du ville komme.
De ved det altid.
Jeg ville ønske, at jeg kunne beholde dig inden i mig og holde dig i sikkerhed for altid, men de kom, mit barn,
Borttagerne kom efter dig.
De kommer altid.
Min krop er så træt, mit barn. Jeg kunne ikke holde dem væk.
Jeg prøvede den første gang. Og den næste. Og den næste. Og den næste. Og den næste. Og igen og igen.
Og nu, mit barn, har jeg intet tilbage.
Jeg er tom igen.
Og jeg har mistet dig.
Igen.
Og snart vil de forsøge på at fylde mig igen.
Men jeg er så træt.
Jeg græd for dig, mit barn. Jeg råbte dit navn i dagevis. Hørte du mig?
Jeg ville have, at du skulle vide, at jeg var her.
Jeg ville have, at du skulle finde mig. Men nu har jeg ingen stemme mere.
Og du er ikke her.
Du må være sulten, mit barn. Jeg har mælk til dig, men de tager den.
Hver dag tager de den.
Det gør så ondt. Den kolde, hårde tømning.
Jeg er opsvulmet og smertende. Og jeg er tom.
Hvad vil de fodre dig med, når du kommer tilbage?
Jeg har intet tilbage at give, mit barn. Det gør mig så ondt.
De har taget alting. Mine børn, min mælk, min kamp, mit liv.
Mørket kommer, mit barn.
Det gør mig så ondt. Det gør mig så ondt.
Vil du ikke nok vide, at jeg prøvede?
Mor, jeg er træt.
De kommer igen.
De kommer og denne gang efter mig.
Jeg kan se dem, Mor, med deres små, kolde øjne.
De kommer.
De tager mig igen med deres grove, men ikke nænsomme hænder. Og jeg tænker på din varme tunge.
Jeg har hovedet nedad, Mor. Det har vi alle.
Jeg kan lugte blod og frygt.
Noget er galt.
Jeg flytter mig, Mor. Der er Borttagere overalt rundt om os. Og lyden. Den er så høj.
Jeg kan ikke engang høre mig selv skrige.
Kan du høre mig?
De kommer efter mig, Mor.
Borttageren har noget skinnende.Og der er blod. Så meget blod.
Jeg kommer tættere på. Jeg kan se mig selv, Mor, i skinnet.
Mit eget ansigt, stadig så småt og nyfødt.
Og jeg tænker på dine umuligt store, sorgmodige øjne, den første ting, jeg nogensinde så.
Og så, Mor, og så...
mørke.
Dette er historien om en malkeko og hendes barn i kødindustrien
Det er her, din mælk kommer fra.
Dette er ikke et isoleret tilfælde.
For videre informationer, klik på videolinkene i videobeskrivelsen.
Du kan finde alle linkene til denne video på denne videos blogpost, som der også er linket til i beskrivelsen.
"Synes godt om" og del denne video for at hjælpe malkeindustriens mødre og deres børn til en stemme
og abonner for at få mere vegansk indhold hver mandag og onsdag og på nogle fredage.
For at støtte budskaber som dette, kig på support[støtte]linkene i videobeskrivelsen eller klik
på denne tekst eller på linkene ude i siden.
Gå ud og lev nu, veganere, drop mælken og vi ses igen snart!