Jezici ne umiru prirodno.
Ljudi napuštaju materinji jezik jer su prisiljeni.
Taj pritisak je često politički.
1892. godine, Richard Henry Pratt,
general vojske SAD-a,
tvrdio je kako je ubijanje domorodačkih kultura
jedina alternativa ubijanju domorodačkih ljudi.
Govorio je: "Ubij Indijanca, ali poštedi čovjeka".
Sve do 1978. vlada je činila upravo to,
uzimajući domorodačku djecu iz njihovih obitelji
i tjerajući ih u internate gdje su im davali engleska imena
i kažnjavali ih zbog govorenja njihovim jezikom.
Asimilacija je bila kompliment za genocid.
Danas ima sedam tisuća živih jezika,
ali mali broj je priznat od strane vlastitih vlada
ili postoji na internetu.
Tako za ljude iz velike većine kultura
globalizacija ostaje dubinsko otuđenje.
Ona znači odustajanje od vlastitog jezika radi nekog tuđega.
Ako se ništa ne promijeni,
oko 3 tisuće jezika moglo bi nestati za 80 godina.
No, stvari se mijenjaju.
Po čitavom svijetu
ljudi ponovno oživljavaju jezike predaka
i ponovno izgrađuju njihove kulture.
Koliko znamo,
oživljavanje jezika počelo je oko 1800 kad su, u vrijeme jačanja antisemitizma,
židovske zajednice uzele svoj drevni jezik, hebrejski,
kao sredstvo oživljavanja kulture.
Iako je bio uspavan preko 1000 godina,
bio je dobro očuvan u knjigama židovske religije i filozofije.
Tako su ga židovski aktivisti proučavali i poučavali svoju djecu,
odgojivši prve izvorne govornike nakon skoro 100 generacija.
Danas je to materinji jezik za 5 milijuna Židova.
I barem za mene,
kao člana židovske dijaspore asimiliranoga u englesko govorno okruženje,
okosnica je kulturnoga suvereniteta.
Dvije tisuće godina kasnije
još smo tu.
Sve do nedavno
ponovno buđenje hebrejskoga bilo je anomalija.
Malo je jezika bilo tako dobro očuvano kao naš,
a stvaranje Izraela,
prve židovske države u preko 1000 godina,
pružilo je prostor za svakodnevno korištenje hebrejskog.
Drugim riječima, većina kultura naprosto nije dobila priliku.
(Video) Dobra večer, ja sam Elizabeth
i živim u Cornwallu.
To je kornski,
drevni jezik Cornwalla,
što je danas tehnički pokrajina u južnoj Engleskoj.
U 1900-im su se kornski aktivisti borili za svoju kulturu.
Jezik je bio uspavan više od 100 godina,
ali koristili su stare knjige i drame učeći jeziku svoju djecu.
Međutim, ova nova generacija kornskih govornika
bila je raspršena po Cornwallu
i nije mogla slobodno koristiti taj jezik.
1990-ih se kornski jezik probudio
ali bez uspjeha.
Zatim su, 2000-ih, kornski govornici našli jedan drugog na netu
i omogućili digitalne prostore za svakodnevno govorenje.
Tu su organizirali tjedne ili mjesečne događaje
gdje su se mogli okupljati i javno govoriti.
Danas neke škole podučavaju kornski.
Postoje natpisi na kornskom jeziku,
reklame za sladoled,
Wikipedija, pa čak i memovi.
(Smijeh)
A s ponovno netaknutim jezikom,
stanovnici Cornwalla osigurali su priznanje
kao keltski narod usporedo s Irskom, Škotskom i Walesom.
Promatrali su niz stoljeća prisilne asimilacije
i rekli: "Mi nismo pokrajina u Engleskoj.
Mi smo zaseban narod.
I još smo tu."
I nisu jedini.
Pleme Tunica-Biloxi iz Louisiane oživljava jezik svojih predaka.
(Video) Moje ime je Teyanna.
Prijatelji me zovu "Tiha oluja".
Počelo je 1980-ih,
kad su Donna Pierite i njezina obitelj
počeli putovati u Baton Rouge i New Orleans
i fotokopirati stare rječnike pohranjene u sveučilišnim arhivima.
Cilj im je bio proučiti tunicu,
naučiti djecu taj jezik i podijeliti ga sa zajednicom.
Danas vode renesansu jezika tunica.
Od 2014. ima gotovo 100 govornika na tečajevima jezika,
a prema popisu stanovništva iz 2017.
32 nova izvorna govornika,
od kojih neki, kao Donnina kćer Elisabeth,
prenose jezik tunicu svojoj djeci.
Ti novi govornici stvaraju sadržaj,
videozapise na Facebooku i memove.
(Smijeh)
A što više objavljuju,
više potiču i druge pripadnike Tunice da se uključe.
Nedavno je član plemena iz Teksasa pitao Elisabeth na Facebooku
kako reći "blagoslovi ove zemlje".
Bilo je to za dvorišni znak,
da pokaže svojim susjedima kako je njegova kultura živa
i održava se danas.
Hebrejski, kornski i tunica
samo su tri primjera izvora jezičnog aktivizma na svim kontinentima.
Bilo da je riječ o govornicima jèrriaisa s otoka u La Mancheu,
ili govornicima kenijskoga znakovnoga jezika iz Nairobija,
sve zajednice koje rade na očuvanju ili uspostavi jezika
imaju jednu stvar zajedničku: medije,
kako bi svoj jezik mogli dijeliti i podučavati.
Kako internet raste,
širi se dostupnost i mogućnost stvaranja,
očuvanje i povrat drevnih jezika
sad je lakše nego ikada.
Pa koji su jezici vaših predaka?
Moji su hebrejski, jidiš, mađarski i škotski galski,
iako sam odrastao na engleskom.
I na moju sreću, svi ti jezici dostupni su online.
Naročito hebrejski -- došao je instaliran na moj iPhone,
podržava ga Google Translate,
čak ima i autokorekciju.
Pa ako vaš jezik možda nije tako dobro podržan,
potičem vas da istražujete,
jer postoji mogućnost da ga je netko negdje počeo stavljati na mrežu.
Povratak vašeg jezika i prihvaćanje vaše kulture
je snažan način da budete ono što jeste u doba globalizacije,
jer kao što sam nedavno naučio kazati na hebrejskom,
"'nḥnw 'dyyn k'n" --
još smo tu.
Hvala vam.
(Pljesak)