Я почну зі стислої
історії міст.
Поселення звичайно починались
з групи людей, які гуртувалися біля криниці, і усе
таке поселення можна було пройти пішки
із глечиком води на голові.
Коли, наприклад, пролітаєш над Німеччиною,
внизу можна побачити сотні
маленьких селищ, і усі вони розташовані на відстані не більше милі одне від одного.
Раніше важливо було мати легкий доступ до поля.
І протягом сотень, навіть тисяч років,
дім був осередком життя.
І це життєве середовище було досить маленьким для більшості людей.
Дім був центром розваг, виробництва енергії,
праці, центром охорони здоров'я.
Саме тут народжувалися і помирали.
Згодом, із початком індустріалізації, усе почало
централізуватися.
Фабрики переносили
у передмістя.
Виробництво зосереджувалося на конвеєрних заводах.
Виробництво енергії централізовувалось.
Навчання проводилося у школах. Лікування -
у лікарнях.
У той же час почався розвиток мереж.
Будівництво каналізацій дало можливість
безперешкодно продовжувати розширення.
Функції розділялися.
Залізничні мережі з'єднували житлові,
індустріальні, комерційні райони. Будувались автомобільні мережі.
Початковою концепцією було забезпечити усіх автомобілями,
з'єднати усе дорогами та надати людям паркувальні місця.
Ця концепція виявилась не дуже ефективною.
А ми досі продовжуємо
жити у такому світі.
Ми маємо агломерацію Лос-Анджелесу,
агломерацію Мехіко.
З'являються нові неймовірні міста у Китаї,
які можна назвати баштовими агломераціями.
Усі ці міста будуються за принципами,
винайденими у 50-ті та 60-ті, які особисто я вважаю досить застарілими,
а по всьому світі плануються сотні і сотні
нових міст.
Лише у Китаї 300 мільйонів,
а за деякими даними, 400 мільйонів людей,
переїдуть у міста протягом наступних 15 років.
А це означає, що доведеться побудувати з нуля інфраструктуру,
аналогічну усій інфраструктурі США за 15 років.
Ви тільки уявіть.
І ми усі повинні занепокоїтися цим,
живемо ми у містах, чи ні.
Міста будуть складати 90 відсотків загального приросту населення,
80 відсотків світового CO2, 75 відсотків витрат енергії,
і все ж, люди хочуть жити
саме тут.
Більше половини світового населення зараз живе у містах,
і ці показники будуть лише зростати.
Міста - це місця самовираження.
Наприклад, флешмоби, або вуличні бої подушками,
я брав участь у кількох. Це досить весело. (Сміх)
(Сміється)
У містах заробляються великі гроші,
особливо у країнах, що розвиваються,
саме тут є можливості для жінок. Ось
чому міста так швидко розвиваються.
Є кілька тенденцій, що вплинуть на міста.
По-перше, робота дедалі більше мобілізується і віртуалізується.
Офіси стають
непотрібними.
Дім, знову ж таки, через можливість дистанційно працювати,
спілкуватись, стає центром життєдіяльності,
центром виробництва, навчання, шопінгу,
медицини та усіх речей, котрі, як ми вважали, не можна
робити удома.
І, виходить, усе, що купується,
усі продукти споживання, так чи інакше,
можна персоналізувати.
І над цією тенденцією слід замислитися.
Ось як я уявляю місто майбутнього.
(Сміх)
Це місце для людей.
Можливо, вдягатись будуть по-іншому, але..
Дивіться, питання у тому, як можна зберегти
у містах все хороше і позбутися
усього поганого?
Це Бангалор. Минулого року я їхав кілька миль
упродовж кількох годин.
У містах є багато поганого - вони забруднені, люди хворіють,
стоять у заторах.
Як же можна залишити гарне, позбувшись поганого?
Тож ми вирішили звернути увагу на великі міста,
що виникли до того, як з'явились машини.
Париж починався з кількох маленьких селищ,
які об'єдналися, але ця структура досі збереглася.
Саме ці маленькі мікрорайони і складають
20 районів Парижу.
Все, що може знадобитися, знаходиться
на відстані п'яти-десяти хвилин ходи.
Якщо ви поглянете на екран, ви побачите, що
саме така структура забезпечує рівномірний розподіл
магазинів, лікарень, аптек
і кафе у Парижі.
Тепер подивимось на міста, які виникли після
того, як з'явились машини, картина зовсім інша.
У таких містах, як Пітсбург, усе знаходиться
далеко одне від одного.
Не лише Пітсбург, а й більшість міст Америки
розвивалися саме таким чином.
Ми вирішили попрацювати над
кількома проектами нових міст у Китаї.
Почали саме з цієї структури мікрорайонів.
Ми уявили її у вигляді певного компактного осередку,
який може забезпечити мешканців усім необхідним
у радіусі 20-хвилинної ходи.
Тут може бути гнучка мережа електропостачання,
опалення, засобів зв'язку,
і т.д.
Думаю, Стюарт Бренд встановив би атомний мікрореактор
прямо у центрі. (Сміх)
І, можливо, правильно зробив би.
А потім можна з'єднати ці осередки у змішану мережу.
Щось на кшталт топологічної схеми в інтернеті,
можна було б створити ряд таких осередків.
Можна було б визначати густоту населення - біля 20 000 осіб на осередок,
якщо це Кембрідж. Біля 50 000,
якщо це Манхеттен. Осередки з'єднується
транспортною мережею, але усе, що потрібно, знаходиться
безпосередньо біля дому.
Можна продумати цілу типологію вуличних пейзажів,
транспортних засобів. Не буду заглиблюватись
у це. Просто покажу вам один приклад.
Ось Болдер. Це чудовий приклад пішохідної
магістралі, своєрідного автобану для бігунів і велосипедистів,
по якому можна перетнути все місто,
жодного разу не перейшовши дорогу, і у них ще є безкоштовна оренда велосипедів,
до цього повернемося через хвилину.
А в Сеулі придумали ще цікавіше.
Взяли естакаду, зруйнували її,
відновили вулицю та річку під нею,
і тепер можна проїхати Сеул з одного кінця в інший не
заїжджаючи на трасу.
У Манхеттені схожа естакада.
Весь світ зараз прокладає
велосипедні доріжки. Я прожив у Манхеттені 15 років.
Кілька тижнів тому я був неподалік і зробив кілька фото
цих чудових нових велодоріжок.
Але, звичайно, їм не зрівнятись з Копенгагеном, де
майже для 42 відсотків подорожей у межах міста
використовують велосипеди. У них там
фантастична інфраструктура.
А от у Бостоні ми все зробили неправильно.
Ми..тунельний проект Big Dig... (Сміх)
Ми позбулися магістралей, але в той же час створили транспортний острів,
який, звісно, призначений тільки для машин,
а не для людей.
Ми деякий час обдумували ідею мобільності на вимогу,
і прийшли до висновку, що нам необхідна певна система
загальнодоступних, спільних транспортних засобів, які б узгоджувались з громадським транспортом.
Ми почали розробку деяких таких засобів.
Але ключовою тут є загальнодоступність. Якщо транспортний засіб спільний,
ним може користуватись як мінімум чотири людини,
а не лише одна.
У Бостоні є система Hubway, у Парижі - Velib.
Ми, у Media Lab, працюємо над маленьким
міським автомобілем для спільного користування.
Ми позбулися непотрібних двигунів,
трансмісій і помістили усе в кермо -
привід, гальма -
усе це знаходиться у кермі.
Таким чином ми звільнили осі, що дозволило
складати машину, це маленьке авто можна скласти,
і воно займатиме мінімум місця.
Це відео транслювали на європейському телебаченні минулого тижня.
Ось міністр промисловості Іспанії керує цим
маленьким авто, а коли воно у складеному стані, його можна крутити.
Не потрібен задній хід. Не потрібне паралельне паркування.
Ви просто обертаєтесь і закочуєтесь на місце. (Сміх)
Ми почали співпрацю з однією компанією
щодо комерціалізації цього проекту. Мій студент, доктор наук Райан Чин, представляв
ці розробки два роки тому на конференції TEDx.
Цікаво те, що можна додавати нові властивості,
такі як автономність. Ви виходите з машини,
паркуєтесь, поплескуєте її по капоту,
і вона їде й паркується сама, підзаряджається,
а на цьому місці можна поставити у сім разів більше
таких авто, ніж звичайних машин,
а ми думаємо, що це майбутнє. Усе це можна зробити вже зараз.
Це насправді не проблема.
Ми можемо поєднати загальнодоступність, складання і автономність,
і таким чином десь разів у 28
зекономити простір.
Один з наших випускників якось запитав, яким чином
машина без водія буде взаємодіяти з пішоходами.
Адже ні з ким встановити зоровий контакт.
Невідомо, чи збирається вона вас переїхати.
Тож він вирішив зробити так, що авто
буде спілкуватися з пішоходами,... (Сміх)
Фари зробили у вигляді очей, зіниці можуть розширюватись,
скерований звук може звертатись
безпосередньо до людей.
Що мені подобається у цьому проекті - це те, що він вирішив проблему,
яка ще навіть не існує,... (Сміх)
(Сміх) (Оплески)
Ми також думаємо демократизувати доступ до велодоріжок.
Як ви знаєте, на велодоріжках частіше за все можна побачити молодих людей
у обтягуючих лосинах, правда?. Тому... (Сміх)
ми хочемо зробити транспортний засіб,
на якому б могли їздити інваліди, люди похилого віку,
жінки у спідницях, офісні працівники і, таким чином,
боротися з проблемами надмірного споживання енергії, ожиріння, старіння і мобільності
водночас. Це наш виклик.
Ось перша модель триколісного
електронного велосипеду. Щоб їхати по велодоріжці,
потрібно крутити педалі, але, якщо ви людина похилого віку,
все не так легко. Якщо ви здорові,
доведеться попотіти, щоб швидко їхати.
Тут можна витрачати 40 калорій, щоб, наприклад, доїхати до роботи,
і 500, щоб доїхати додому, де можна прийняти душ.
Ми сподіваємося випустити його восени.
Ще одна сфера, яку можна змінити - це житло.
Мер Бостона Меніно каже, що відсутність доступного житла
для молоді є однією з найбільших
проблем міста.
Будівельні компанії пропонують побудувати маленькі молодіжні квартирки.
А люди відповідають, що їх не зовсім влаштовують маленькі
звичайні квартири.
Ми ж вирішили будувати стандартні основи,
як наші авто, і оснащувати кожну з квартир
технологічною начинкою,
яку б люди вибирали самі,
визначаючи свої власні потреби,
цінності, спосіб життя.
Певний алгоритм співставляв би унікальний набір
інтегрованих компонентів, меблів,
підібраних індивідуально. У цьому процесі
можна було б приймати участь, вносити свої пропозиції,
ніби працюючи з архітектором,
де діалог починається з реакції замовника
на запропоновану альтернативу.
Але найцікавіше для нас -
це автоматизовані стіни,
за допомогою яких простір може перетворюватись зі спортзалу в робочий кабінет,
якщо ви працюєте вдома.
Якщо прийдуть гості, у вас може бути для них
дві кімнати.
Якщо хочете, можна зробити звичайну однокімнатну
обстановку. Можливо, так буде більшість часу.
Наприклад, у вас вечірка. Стіл розкладається,
і тепер за ним поміститься 16 чоловік,
а, може, ви захочете зробити танцювальну студію.
Архітектори вже давно над цим
думають. А у нас завдання
зробити так, щоб усі 300 мільйонів китайців, які
хочуть жити в містах,
змогли жити там комфортно.
Думаю, ми можемо зробити малесеньку квартиру,
яка функціонально відповідає вдвічі більшій,
користуючись такими принципами. Я не вірю у розумні будинки.
Це щось не те.
Я вважаю, треба будувати дурні будинки
і начиняти їх розумними речами. (Сміх)
Ми працюємо над каркасом стін.
Над стандартизованою платформою з двигуном, що працює
на батареях, де маленькі соленоїди
фіксують їх, і вони заряджаються низьковольтною енергією.
Ми думаємо, що усе це можна стандартизувати, а потім люди
зможуть персоналізувати все, що вбудовується у стіни,
і, як у авто, можна буде інтегрувати якісь сенсори,
що будуть реагувати на рух людини, тоді дитину або цуценя
ми помітимо вчасно. (Сміх)
Будівельні компанії кажуть, ну що ж, чудово. Припустимо,
у нас є звичайний будинок,
стандартний каркас, у який вміститься 14 квартир.
Якщо вони функціонально будуть відповідати вдвічі більшим,
можна вмістити 28 квартир.
Хоча, це означає вдвічі більше парковок.
Парковки досить дорогі. Зробити парковочне місце
у будинку коштує
біля 70 000 доларів.
Якщо ж воно складне і автономне,
можна зекономити 6/7 площі.
Відповідно, ціна падає до 10 000 доларів за машину,
тільки за парковку.
Якщо нею користуватися спільно з кимось, економія - ще більша.
Також можна використовувати різні новітні технології
Інноваційні компанії вже на шляху до
продажу своїх технологій у будинки.
Ось проект, який ми робимо для Сіменс,
на всіх меблях стоять сенсори,
що розуміють, де люди і що вони роблять.
Блакитне світло досить ефективне, тому ми встановили
ці 24-бітні лампочки LED.
Система розпізнає місцезнаходження людини, що вона робить і
вмикає біле світло повного спектру, якщо потрібно
і, таким чином, економить 30, може, 40 відсотків спожитої енергії,
думаю, навіть більше, ніж сучасні
освітлювальні системи.
Тут ви бачите інформацію, яка надходить із сенсорів,
вбудованих у меблі.
Ми проти камер вдома.
Ми вважаємо, що ці маленькі бездротові сенсори більш ефективні.
Думаю, ми можемо також персоналізувати сонячне світло.
В певному сенсі - це наша основна мета.
Можна розмістити дзеркала на фасадах,
які будуть відбивати світло, куди завгодно,
таким чином ви зможете затінювати вікна
у такий спекотний день, як сьогодні.
Ця жінка бере телефон, позначає на карті місце,
де відбувається процес приготування їжі на кухні і задає відповідний напрямок
сонячного світла. Алгоритм буде підтримувати його у заданому напрямку,
стільки, скільки їй потрібно.
Це також можна поєднати з LED освітленням.
Думаю, робочий простір повинен бути спільним.
Дивіться, це офіс майбутнього.
Старбакс. (Сміх)
Усі сидять спиною до стіни,
їдять, п'ють каву,
перебуваючи у своєму особистому просторі.
Спільний простір потрібен нам для спілкування і співпраці.
Поки у нас не дуже добре виходить.
У Інноваційному Центрі Кембріджу можна
ділити з кимось парту. Я провів багато часу у Фінляндії,
в майстерні університету Aalto,
у них є спільний магазин, спільна лабораторія,
спільні кімнати для відпочинку,
спільні комп'ютерні класи,
місця для активного відпочинку.
Ми вважаємо, що зрештою усе це можна об'єднати в одне ціле,
у нову модель мобільності, нову модель житла,
нову модель того, як ми живемо і працюємо,
ми можемо дати шлях новітнім технологіям,
але, зрештою, головне, на чому ми маємо зосередитися -
це люди. Головне у місті - це люди.
Місця створюються для людей.
То чому б нам не зробити їх
більш творчими та більш придатними для життя, як
у Мельбурні, де є пішохідні квартали,
завдяки яким викиди CO2 є набагато меншими.
Це глобальне завдання. Ми маємо зробити все правильно.
Дякую. (Оплески)