Nu îi voi putea uita niciodată.
Se numeau Aslan, Alik, Andrei,
Fernanda, Fred, Galina, Gunnhild,
Hans, Ingeborg, Matti, Natalya,
Nancy, Sheryl, Usman, Zarema,
și lista continuă.
Pentru mulți, existența lor, umanitatea lor,
au fost reduse la niște statistici,
înregistrate sec ca „incidente de securitate”.
Pentru mine, ei erau colegi
care făceau parte din comunitatea care oferea ajutor umanitar,
încercând să aducă un strop de alinare
victimelor războiului din Cecenia din anii '90.
Erau asistenți medicali, logisticieni, experți în securitate,
consilieri juridici, traducători.
Ca răsplată pentru serviciile lor, le-a fost luată viața,
familiile le-au fost distruse,
și contribuția le-a fost dată uitării.
Nimeni nu a fost condamnat pentru aceste crime.
Dar eu nu îi pot uita.
Cumva, ei încă trăiesc în mine,
și amintirea lor îmi dă un sens zi de zi.
Dar în același timp, mă și bântuie.
Ca voluntari umanitari
au făcut o alegere: să le fie alături victimelor,
să le ofere un strop de alinare, de suport, de protecție.
Dar când la rândul lor au avut nevoie de protecție,
nu le-a oferit-o nimeni.
Astăzi, când vedem știrile din ziare
despre războaiele din Irak și Siria,
cu voluntari răpiți sau ostatici executați,
ne întrebăm: „Cine sunt aceștia?
Și de ce s-au dus acolo?
Cine i-a pus?”
Cum am ajuns să fim atât de indiferenți la astfel de crime?
De aceea sunt astăzi aici, în fața voastră:
ca să găsim moduri mai bune să le onorăm amintirea.
Să clarificăm care sunt acele valori cărora ei și-au dedicat viața.
Și, mai ales, ca să cerem să li se facă dreptate.
În '96, când am fost trimis
în Caucazul de Nord de către Consiliul pentru Refugiați al O.N.U.,
eram conștient de unele dintre riscuri.
Cinci colegi fuseseră omorâți,
trei fuseseră răniți grav,
alți șapte fuseseră luați ostatici.
Eram atenți, deci.
Foloseam vehicule blindate, mașini momeală,
modificam mereu traseele de deplasare, schimbam adresele,
tot felul de măsuri de securitate.
Cu toate acestea, într-o noapte friguroasă de ianuarie '98, a venit și rândul meu.
Când am intrat într-un apartament din Vladikavkaz, împreună cu gardianul,
am fost înconjurați de bărbați înarmați.
L-au luat pe gardian, l-au întins la podea,
l-au bătut în fața mea,
apoi l-au legat și l-au târât afară.
M-au încătușat, m-au legat la ochi și m-au forțat să îngenunchez.
Am simțit amortizorul unui pistol apăsat pe ceafă.
Când treci prin așa ceva,
n-ai timp să gândești sau să te rogi.
Creierul mi-a trecut pe modul „automat”,
derulând cu viteză toată viața mea de până atunci.
Mi-a luat destul de mult timp să realizez
că acei bărbați mascați nu erau acolo ca să mă omoare,
ci pentru că cineva, undeva, a ordonat răpirea mea.
Un proces de dezumanizare a început în acea zi.
Nu eram altceva decât o marfă de schimb.
De obicei nu vorbesc despre asta,
dar astăzi aș vrea să împărtășesc cu voi un pic din cele 317 zile de captivitate.
Eram ținut sub pământ, într-un beci.
Stăteam într-un întuneric total,
timp de 23 de ore și 45 de minute în fiecare zi.
Paznicii veneau zilnic, de obicei câte doi,
și îmi aduceau o bucată mare de pâine,
un castron cu supă și o lumânare.
Lumânarea ardea timp de 15 minute.
Aveam 15 minute prețioase de lumină,
după care paznicii o luau și reveneam la întuneric.
Eram legat de pat cu un cablu metalic.
Puteam să fac doar patru pași.
Mereu visam să-l pot face pe-al cincilea.
Nu aveam televizor, radio, ziare, sau pe cineva cu care să pot vorbi.
Nu aveam prosop, săpun, hârtie igienică,
doar două găleți de metal fără capac, una pentru apă, și una pentru deșeuri.
Știați că, uneori, simularea unei execuții e un mod de distracție pentru paznici,
când sunt sadici, sau pur și simplu sunt plictisiți sau beți?
Îmi pierdeam, încet-încet, mințile.
Întunericul și izolarea sunt foarte dificil de descris.
Cum descrii nimicul?
Nu există cuvinte pentru intensitatea singurătății mele,
pe acea linie foarte fină dintre luciditate și nebunie.
În întuneric, câteodată jucam dame mintal.
Începeam cu negrul,
apoi jucam cu albele,
mă întorceam la negru încercând să păcălesc adversarul.
Acum nu vreau să mai aud de jocul de dame.
Eram chinuit de gândul la familia mea și la colegul meu Edik, gardianul.
Nu știam ce s-a mai întâmplat cu el.
Încercam să nu mă gândesc,
și să-mi ocup timpul
făcând tot felul de exerciții fizice pe loc.
Am încercat să mă rog, sau să joc tot felul de jocuri de memorie.
Dar întunericul poate genera gânduri sau imagini anormale.
O parte din mintea ta vrea să reziști, să strigi, să plângi,
iar cealaltă parte îți ordonă să taci,
și să te resemnezi.
E o luptă internă fără sfârșit, pe care nu are cine să o medieze.
Odată, un paznic a venit către mine foarte agresiv, și mi-a spus:
„Astăzi vei îngenunchia și vei cerși pentru porția de mâncare.”
Eram într-o dispoziție proastă, așa că l-am înjurat.
I-am jignit mama și familia.
Pedeapsa a fost blândă: mi-a aruncat mâncarea în găleata cu deșeuri.
A doua zi, a venit cu aceeași pretenție.
A primit același răspuns,
așa că și reacția a fost aceeași.
Patru zile mai târziu, mă durea tot corpul.
Nu mi-am imaginat că foamea poate durea atât de mult.
Așa că atunci când a venit paznicul,
am îngenuncheat.
Și am cerșit mâncare.
Supunerea a fost singura cale ca să rezist până la următoarea lumânare.
După ce am fost răpit,
am fost transferat din Oseția de Nord în Cecenia.
Au fost trei zile de călătorie lentă, în portbagajele multor mașini.
Când am ajuns, timp de 11 zile
am fost interogat de un tip pe nume Ruslan.
Rutina era aceeași:
ceva mai multă lumină, 45 de minute.
Cobora în beci,
le cerea paznicilor să mă lege de scaun,
apoi dădea muzica tare,
și începea să urle întrebări.
Urla și mă bătea.
Vă scutesc de restul detaliilor.
Multe dintre întrebări nu le înțelegeam,
pe altele nu am vrut să le înțeleg.
Interogatoriul dura exact cât caseta:
15 cântece, 45 de minute.
De fiecare dată, abia așteptam ultimul cântec.
Într-o zi, sau într-o noapte, pentru că nu puteam ști ce era,
am auzit un copil plângând undeva deasupra.
Un băiețel de doi, poate trei ani.
Zgomot de pași, confuzie, oameni alergând.
Când Ruslan a venit în ziua următoare,
înainte să îmi pună prima întrebare,
l-am întrebat eu: „Ce face fiul tău? E mai bine?”
L-am luat prin surprindere.
Mai întâi s-a înfuriat pe paznici, crezând că au scăpat
informații personale despre el.
I-am spus despre ONG-uri care aduc medicamente la clinicile din zonă,
medicamente ce l-ar putea ajuta pe fiul lui.
Am continuat să povestim despre educație, despre familiile noastre.
Mi-a povestit despre copiii lui.
I-am spus despre fiicele mele.
Apoi, a început să vorbească despre arme, despre mașini și femei,
așa că a trebuit să vorbesc despre arme, despre mașini și femei.
Am povestit până la ultimul cântec de pe casetă.
Ruslan era cel mai brutal om pe care l-am întâlnit.
Dar de atunci nu s-a mai atins de mine.
Nici nu m-a mai întrebat nimic.
Încetasem să mai fiu o marfă.
Două zile mai târziu, am fost transferat în altă locație.
Acolo, un paznic a venit foarte aproape de mine, era ceva destul de neobișnuit,
și mi-a spus, aproape șoptit:
„Aș vrea să-ți mulțumesc
pentru suportul pe care organizația ta l-a oferit familiei mele,
când am fost mutați în Daghestan.”
Ce-aș fi putut să-i răspund?
A fost extrem de dureros, ca un cuțit stomac.
Mi-au trebuit câteva săptămâni de reflecție, ca să reușesc să împac
bunele intenții cu care i-am ajutat familia,
și mercenarul care devenise el.
Era un tânăr timid.
Nu i-am văzut niciodată fața.
Probabil avea intenții bune,
dar în acele 15 secunde,
m-a făcut să mă îndoiesc de toată munca noastră,
și de toate sacrificiile.
M-a făcut să mă întreb cum ne văd ei.
Până atunci, presupuneam că ei știu de noi
și de ceea ce facem.
Era o presupunere greșită.
Nu ne e ușor să explicăm de ce facem ceea ce facem,
nici măcar celor foarte apropiați.
Nu ne credem perfecți, nu ne credem superiori,
nu suntem brigada de salvatori ai lumii,
nu suntem supereroi,
nu oprim războaie
și suntem conștienți că munca noastră nu e un substitut al acțiunilor politice.
Facem asta pentru că fiecare viață contează.
Uneori asta e singura ta contribuție:
un individ, o familie, un mic grup de oameni.
Dar contează.
Când apare câte un tsunami, sau un cutremur sau un taifun,
vedem grupuri de salvatori cum vin de peste tot,
căutând cu săptămânile după supraviețuitori.
De ce? Nimeni nu se întreabă.
Fiecare viață contează,
sau fiecare viață ar trebui să conteze.
La fel e și pentru noi când ajutăm refugiați,
oameni forțați să fugă din fața conflictului sau apatrizi.
Știu mulți oameni care,
când se confruntă cu o suferință copleșitoare,
se simt neputincioși și se blochează.
E păcat, pentru că sunt multe moduri în care poți fi de ajutor.
Noi nu ne blocăm în acea neputință.
Noi facem tot posibilul să oferim un pic de sprijin,
un pic de protecție și de alinare.
Trebuie să facem asta.
Nu se poate altfel.
Asta ne face pe noi să ne simțim... pur și simplu umani.
Asta e o poză cu mine în ziua eliberării.
La câteva luni după eliberare, m-am întâlnit cu prim-ministrul francez.
Al doilea lucru pe care mi l-a spus a fost:
„Ai fost total iresponsabil să te duci în Caucazul de Nord.
Nici nu-ți imaginezi câte probleme ne-ai creat.”
Evident, a fost o întâlnire scurtă.
(Râsete)
Eu cred că a ajuta oameni aflați în pericol, e responsabil.
În acel război, pe care nimeni nu se străduia să-l oprească,
și avem multe din astea în zilele noastre,
să oferim sprijin și un pic de protecție acelor oameni,
nu doar că era un act umanitar,
dar pentru ei chiar avea o însemnătate majoră.
De ce nu putea prim-ministrul să înțeleagă asta?
Avem responsabilitatea de a încerca.
Ați mai auzit de acest concept: responsabilitatea de a proteja.
Rezultatele pot fi diferite, în funcție de diverși factori.
E posibil să eșuăm, dar mai grav decât să eșuezi,
este nici măcar să nu încerci.
Așadar, dacă sunteți astfel de oameni, dacă vreți să deveniți voluntari,
să știți că viața va fi un șir de bucurii și dezamăgiri,
pentru că sunt și mulți oameni pe care nu-i putem ajuta,
pe care nu îi putem proteja, sau pe care n-am reușit să-i salvăm.
Eu îi numesc „spiritele” mele.
Fiind martor direct la suferințele lor,
preiei și tu un pic din acea suferință.
Pentru mulți tineri voluntari umanitari
prima lor misiune e foarte frustrantă.
Sunt aruncați în situații la care sunt martori,
dar nu au puterea să schimbe ceva.
Trebuie să învețe să le accepte,
și să transforme acea frustrare în energie pozitivă.
E foarte greu.
Mulți nu reușesc,
dar pentru cei care totuși o fac, nu există ocupație mai bună.
Zi de zi, vezi că faci diferența.
Voluntarii umanitari știu ce riscuri își asumă,
în zonele de conflict sau în zonele unde s-a încheiat un conflict.
Dar, din păcate, ocupația noastră devine din ce în ce mai riscantă,
și viețile noastre nu mai sunt atât de importante.
Știați că din anul 2000 încoace,
numărul de atacuri asupra voluntarilor s-a triplat?
Anul 2013 a venit cu noi recorduri:
155 de colegi uciși,
171 răniți grav,
134 răpiți.
Atâtea vieți distruse.
Până la începutul războiului din Somalia de la finalul anilor '80,
voluntarii umanitari deveneau doar uneori victime.
Erau ceea ce numim daune colaterale.
Dar, în general, noi nu reprezentam niciodată ținta vreunor atacuri.
Acum nu mai e așa.
Priviți această poză.
Bagdad, august 2003.
24 de colegi au fost uciși.
Au trecut zilele în care un steag albastru O.N.U. sau simbolul Crucii Roșii
ne protejau.
Grupări criminale, și unele grupări politice,
s-au tot combinat în ultimii 20 de ani,
dând naștere la un soi de hibrizi
cu care nu există cale de comunicare.
Principiile umanitare sunt puse la încercare, la îndoială sau chiar ignorate.
Dar, cel mai important, am renunțat să mai căutăm dreptate.
Se pare că nu există niciun fel de repercusiuni
pentru atacurile asupra voluntarilor umanitari.
După eliberare, am fost sfătuit să nu caut dreptate.
„N-o să-ți folosească la nimic”, mi s-a spus.
Dimpotrivă, s-ar putea să pui în pericol viețile celorlalți voluntari.
Au trecut ani de zile până să-i vad condamnați
pe trei dintre cei implicați în răpirea mea.
Dar asta a fost o excepție.
Nu s-a făcut niciun fel de dreptate pentru voluntarii umanitari
uciși sau răpiți in Cecenia între '95 și '99.
Și asta e valabil peste tot în lume.
Este inacceptabil.
Nu există justificare pentru așa ceva.
Atacurile asupra voluntarilor umanitari sunt considerate crime de război.
Prin urmare, nu ar trebui să rămână nepedepsite.
Vinovații nu trebuie să mai scape nejudecați.
Gândiți-vă că aceste atacuri asupra voluntarilor umanitari
sunt atacuri asupra umanității însăși.
Pe mine, asta mă înfurie.
Știu că sunt foarte norocos comparativ cu refugiații pe care îi ajut.
Eu nu știu ce înseamnă să-mi văd orașul distrus.
Nu știu ce înseamnă să-mi văd familia împușcată în fața mea.
Nu știu ce înseamnă să fiu abandonat de țara mea.
De asemenea, știu că sunt foarte norocos comparativ cu alți ostatici.
La patru zile după eliberarea mea, patru ostatici au fost decapitați
la câțiva kilometri de locul unde eram ținut captiv.
De ce ei?
De ce sunt eu în fața voastră astăzi?
Nu e ușor de răspuns la astfel de întrebări.
Am primit foarte mult sprijin de la familia mea,
de la colegi, prieteni, chiar și de la oameni pe care nu-i cunosc.
Ei m-au ajutat de-a lungul anilor să ies din acest întuneric.
Dar nu toți voluntarii au primit același sprijin.
Oare câți dintre colegii mei, după un eveniment traumatizant,
și-au luat viața?
Am cunoscut personal nouă astfel de persoane.
Și câți dintre colegii mei au trecut printr-un divorț urât,
după un eveniment traumatizant,
pentru că nu reușeau să mai comunice cu partenerul?
Aici am pierdut numărătoarea.
Plătim un preț pentru acest stil de viață.
În Rusia, toate monumentele poartă o foarte frumoasă inscripție,
care sună așa (în rusă):
„Nimeni nu este uitat, nimic nu se uită.”
Nu-i pot uita pe colegii mei care nu mai sunt.
Nu pot uita nimic din ce s-a întâmplat.
Și vă cer și vouă să aveți în minte devotamentul lor,
și să cereți ca toți voluntarii umanitari
să fie mai bine protejați.
Nu trebuie să lăsăm ca lumina speranței pe care ei o aduc, să fie stinsă.
După supliciul meu, mulți colegi m-au întrebat: „De ce mai continui?
Ce-ți place la ocupația asta?
De ce te-ai întors la ea?”
Răspunsul meu e foarte simplu:
Dacă renunțam,
însemna să le fi dat câștig de cauză răpitorilor mei.
Însemna că i-am lăsat să-mi răpească sufletul
și umanitatea.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)