איני מסוגל לשכוח אותם.
שמותיהם היו אסלן, אליק, אנדריי,
פרננדה, פרד, גלינה, גונהילד,
הנס, אינגבורג, מאטי, נטליה,
ננסי, שריל, אוסמן, זארמה,
והרשימה עוד נמשכת.
לדידם של רבים, עצם קיומם, אנושיותם,
הם בגדר נתונים גרידא
שמתועדים ביובש כ"תקריות בטחוניות".
בשבילי, הם היו עמיתים
שמשתייכים לאותה קהילה של עובדי הסיוע ההומניטרי
שניסו להביא מעט נחמה
לקורבנות המלחמה בצ'צ'ניה בשנות ה-90 של המאה ה-20.
הם היו אחיות, אנשי לוגיסטיקה, מומחים למקלטים,
מתמחים משפטיים, מתורגמנים.
וכגמול על שירותם זה, הם נרצחו,
משפחותיהם נקרעו לגזרים
ובמידה רבה, סיפורם נשכח.
איש לא נשפט אי-פעם על פשעים אלה.
אני איני מסוגל לשכוח אותם.
הם כמו חיים בתוכי,
זכרם ממלא במשמעות את כל ימי.
אבל הוא גם רודף אותי, ברחובות האפלים של נפשי.
כעובדי סיוע הומניטרי,
הם בחרו להתייצב לצד הקורבנות,
לספק מעט סיוע, נחמה כלשהי, הגנה מסוימת,
אבל כשהם נזקקו בעצמם להגנה,
זו לא נמצאה להם.
כשרואים כיום את כותרות העיתונים,
המלחמה בעיראק או בסוריה --
עובדי סיוע שנחטפו, בני ערובה שהוצאו להורג --
אבל מי הם היו?
מדוע הם היו שם?
מה הניע אותם?
איך זה הפכנו כה אדישים לפשעים אלה?
זו הסיבה שאני נמצא איתכם היום.
עלינו למצוא דרכים טובות יותר להנציח את זכרם.
עלינו גם להסביר את הערכים המרכזיים
שלמענם הם מסרו את חייהם.
עלינו גם לתבוע צדק.
כשנשלחתי ב-96'
ע"י הנציב העליון של האו"ם לענייני פליטים לצפון הקווקז,
כבר הכרתי חלק מהסכנות.
חמישה מעמיתי כבר נהרגו,
שלושה נפצעו קשה,
שבעה היו כבר מוחזקים כבני ערובה.
אז נהגנו בזהירות.
השתמשנו בכלי-רכב משוריינים, במכוניות פתיון,
שינינו את דפוסי התנועה, החלפנו בתים,
כל מיני אמצעי בטחון.
ולמרות הכל, בליל חורף קר בינואר 98', הגיע תורי.
כשנכנסתי עם שומר-ראש לדירתי שבוולאדיקווקז,
הוקפנו בגברים חמושים.
הם תפסו את השומר, השכיבו אותו על הרצפה,
היכו אותו לנגד עיני,
קשרו אותו, גררו אותו משם,
ידי נאזקו, עיני כוסו והוכרחתי לרדת על ברכי,
כשמשתיק-קול של אקדח לחוץ כנגד צווארי.
כשקורה לך דבר כזה,
אין זמן לחשוב, אין זמן להתפלל.
המוח שלי עבר למצב אוטומטי,
והקרין לי במהירות את החיים שזה עתה השארתי מאחורי.
רק כעבור רגעים ארוכים הבנתי,
שהגברים רעולי הפנים האלה לא באו להרוג אותי,
ושמישהו, במקום כלשהו, הורה לחטוף אותי.
באותו יום החל תהליך של מחיקת צלם אנוש.
כעת לא הייתי יותר מאשר סחורה.
בד"כ אינני מדבר על זה.
אבל הייתי רוצה לשתף אתכם באחדים מאותם 317 ימי שבי.
הוחזקתי במרתף,
חושך גמור
במשך 23 שעות ו-45 דקות מידי יום.
ואז היו מגיעים השומרים, בד"כ שניים,
מביאים חתיכת לחם גדולה,
קערת מרק ונר.
הנר היה דולק במשך 15 דקות,
15 דקות של אור יקר-ערך,
ואז הם היו לוקחים אותו, והייתי חוזר לחשכה.
נקשרתי בכבל מתכת אל מיטתי.
יכולתי לפסוע ארבעה צעדים קטנים בלבד.
חלמתי תמיד על הצעד החמישי.
בלי טלויזיה, בלי רדיו, בלי עיתונים, בלי בן-שיחה.
לא היו לי מגבת, סבון, נייר טואלט,
רק שני דליי מתכת פתוחים. אחד למים ואחד לפסולת.
התוכלו לתאר לעצמכם שומרים שמשתעשעים בהוצאות בדויות להורג
כשהם במצב-רוח סדיסטי או סתם משועממים או שתויים?
הם התישו את עצבי באיטיות רבה מאד.
את הבידוד והחשכה קשה במיוחד לתאר.
איך מתארים כלום?
אין מלים לתאר את עמקי הבדידות אליהם הגעתי
באותו גבול דקיק שבין שפיות לטירוף.
בחשכה שיחקתי לפעמים בדמיוני בדמקה.
הייתי מתחיל עם השחורים,
משחק עם הלבנים,
חוזר לשחורים כדי להערים על היריב.
אני כבר לא משחק דמקה.
התעניתי במחשבות על משפחתי ועל עמיתי ושומר הראש שלי, אדיק.
לא ידעתי מה עלה בגורלו.
ניסיתי לא לחשוב,
ניסיתי למלא את זמני
בכל מיני תרגילים גופניים מבלי לזוז.
ניסיתי להתפלל, ניסיתי לשחק במשחקי זכרון.
אבל החשכה גם יוצרת דימויים ומחשבות מטורפים.
חלק אחד מהמוח רוצה שתתנגד, שתצעק, שתבכה,
וחלק שני במוח מצווה עליך לשתוק
ופשוט להתגבר.
זהו ויכוח פנימי תמידי. אין מי שימלא תפקיד של בורר.
פעם אחת ניגש אלי שומר בתוקפנות רבה, ואמר לי:
"היום תרד על הברכיים ותתחנן לקבל אוכל."
הייתי במצב-רוח רע, ולכן העלבתי אותו.
העלבתי את אימו, העלבתי את אבותיו.
התוצאה היתה מתונה: הוא השליך את האוכל לדלי הפסולת.
למחרת, הוא חזר עם אותה הדרישה.
הוא קיבל את אותה התשובה,
והתוצאה היתה זהה.
אחרי ארבעה ימים הגוף כאב כולו.
לא ידעתי שהרעב מכאיב כל-כך כשיש כה מעט.
אז כשהשומרים הגיעו,
ירדתי על הברכיים.
התחננתי לאוכל.
הכניעה היתה הדרך היחידה להגיע לנר הבא.
אחרי חטיפתי, הועברתי מצפון-אוסטיה לצ'צ'ניה,
שלושה ימים של מסע איטי בארגזי מטען של מכוניות שונות,
ועם הגעתי, נחקרתי במשך 11 יום ע"י בחור בשם רוסלן.
השגרה היתה תמיד זהה:
התאורה היתה מתגברת מעט, היו עוברות 45 דקות,
הוא היה יורד למרתף, מבקש מהשומרים לקשור אותי לכיסא,
ומגביר את המוסיקה.
ואז היה מתחיל לצרוח שאלות.
הוא היה צועק. הוא היה מכה אותי.
אחסוך מכם את הפרטים.
היו שאלות רבות שלא הבנתי,
והיו גם שאלות שלא רציתי להבין.
משך החקירה היה כאורך הקלטת:
15 שירים, 45 דקות.
תמיד ציפיתי בקוצר-רוח לשיר האחרון.
יום אחד, או לילה אחד במרתף, אינני יודע מה מהם,
שמעתי ילד בוכה בקומה מעלי,
ילד, בן שנתיים או שלוש.
צעדים, מהומה, אנשים מתרוצצים.
אז כשרוסלן הגיע למחרת,
לפני שהספיק להציג לי את השאלה הראשונה,
שאלתי אותו: "מה שלום הבן שלך? הוא מרגיש טוב יותר?"
רוסלן הופתע.
הוא זעם על כך שהשומרים אולי הדליפו פרטים אודות חייו הפרטיים.
המשכתי לדבר על ארגונים לא-ממשלתיים שמספקים תרופות למרפאות מקומיות,
ושיכולים לעזור לבנו להחלים.
שוחחנו על חינוך, על משפחות.
הוא סיפר לי על ילדיו.
סיפרתי לו על בנותי.
ואז הוא דיבר על נשק, על מכוניות, על נשים,
ואני נאלצתי לדבר על נשק, על מכוניות ועל נשים.
שוחחנו עד השיר האחרון בקלטת.
רוסלן היה האדם הכי אכזרי שהכרתי מעודי.
מאז, הוא לא נגע בי יותר.
הוא הפסיק לשאול אותי שאלות.
הפסקתי להיות סחורה.
כעבור יומיים הועברתי למקום אחר.
ניגש אלי שם שומר,
עמד קרוב מאד -- זה היה חריג למדי --
ואמר לי בקול רך מאד:
"אני רוצה להודות לך
"על הסיוע שהארגון שלך העניק למשפחה שלי
"כשנעקרנו מסביבות דגסטן."
מה כבר יכולתי לענות?
זה היה כה מכאיב, כמו סכין בבטן.
נדרשו לי שבועות של מחשבה כדי ליישב
בין הסיבות הטובות שהיו לנו לעזור למשפחה שלו,
לבין שכיר החרב שהוא הפך להיות.
הוא היה צעיר, הוא היה ביישן.
לא זכיתי לראות את פניו.
כוונתו היתה כנראה טובה,
אבל באותן 15 שניות,
הוא גרם לי להטיל ספק בכל מה שעשינו,
בכל מה שהקרבנו.
הוא גרם לי גם לחשוב איך אנו נראים בעיניהם.
עד אז הנחתי שהם יודעים למה אנחנו שם ומה אנו עושים.
אי-אפשר להניח הנחה כזאת.
לא כל-כך קל להסביר מדוע אנו עושים זאת,
אפילו לשארי-בשרנו הקרובים ביותר.
איננו מושלמים, איננו נעלים,
איננו מכבי האש של העולם,
איננו גיבורי-על,
איננו מפסיקים מלחמות,
ברור לנו שמענה הומניטרי איננו תחליף לפתרון פוליטי.
ובכל זאת אנו עושים זאת, כי חייו של כל אדם חשובים.
לפעמים, זו התוצאה היחידה --
אדם אחד, משפחה אחת, קבוצה אחת --
ויש להם חשיבות.
כשמתחולל צונאמי, רעש או טייפון,
רואים צוותי הצלה שמגיעים מכל העולם
ומחפשים ניצולים במשך שבועות.
מדוע? איש לא תוהה על כך.
חייו של כל אדם חשובים,
או צריכים להיות חשובים.
זה נכון גם לגבינו, כשאנו עוזרים לפליטים,
אנשים שנעקרו בתוך ארצם בעקבות סכסוך, או פליטים גולים,
אני מכיר אנשים רבים שלנוכח סבל נורא
הם חשים חסרי-אונים, ומבחינתם, בכך זה נגמר.
חבל, כי יש דרכים רבות שבהן אפשר לעזור.
אנו לא מניחים לתחושה הזאת לעצור אותנו.
אנו משתדלים לעשות ככל יכולתנו כדי לספק סיוע כלשהו,
הגנה כלשהי, נחמה כלשהי.
אנו חייבים.
איננו מסוגלים לנהוג אחרת.
זה מה שגורם לנו להרגיש, לא יודע, פשוט אנושיים.
זו תמונה שלי, מיום השחרור.
חודשים מספר אחרי שחרורי פגשתי את ראש ממשלת צרפת דאז.
הדבר השני שהוא אמר לי:
"היה חוסר-אחריות גמור מצידכם לצאת לצפון הקווקז.
"אין לכם מושג כמה בעיות גרמתם לנו."
זו היתה פגישה קצרה.
(צחוק)
בעיני, עזרה לאנשים בסכנה היא מעשה אחראי.
באותה מלחמה, שאיש לא התכוון ברצינות להפסיק,
וכיום יש לנו הרבה כאלה,
מתן קצת סיוע והגנה לאנשים במצוקה,
לא היה רק מעשה הומני;
זה היה משמעותי מאד מבחינת האנשים.
מדוע הוא לא הצליח להבין זאת?
מוטלת עלינו האחריות לנסות.
ודאי שמעתם על רעיון "האחריות להגן".
התוצאות תלויות במספר גורמים.
ייתכן אפילו שניכשל, אבל גרוע מכך
הוא בכלל לא לנסות כשאפשר.
אם אתם כאלה, אם התחייבתם לעבודה כזאת,
חייכם יהיו מלאי שמחה ועצב,
כי יש רבים שלא נוכל לעזור להם.
יש רבים שלא נוכל להגן עליהם או להצילם.
מבחינתי, אלו הרוחות שלי,
ומי שהיה עד לסבלם באופן בלתי-אמצעי
לוקח איתו משהו מסבלם.
הרבה עובדי סיוע צעירים
יוצאים מהתנסותם הראשונה עם מרירות רבה.
הם מושלכים למצבים שבהם הם עדים למתרחש,
אך חסרי-אונים להשפיע.
הם נאלצים ללמוד לקבל זאת
ובהדרגה, הופכים זאת לאנרגיה חיובית.
זה קשה.
רבים אינם מצליחים בכך,
אבל לאלו שכן, אין עוד עבודה כזאת.
אתה רואה את ההשפעה שלך מידי יום ביומו.
עובדי סיוע הומניטרי יודעים במה הם מסתכנים
באזורים של סכסוך או אחרי סכסוך,
אבל מעשינו ועבודתנו מסכנים יותר ויותר את חיינו
וקדושת חיינו הולכת ומתפוגגת.
האם ידעתם שמאז תחילת האלף
גדל פי 3 מספר ההתקפות על עובדי סיוע הומניטרי?
שנת 2013 שברה שיאים:
155 מעמיתי נהרגו,
171 נפצעו אנושות,
134 נחטפו.
כל-כך הרבה חיים הרוסים.
עד תחילת מלחמת האזרחים בסומליה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20,
עובדי הסיוע ההומניטרי נפלו לעתים קורבן
למה שקרוי "נזק משני",
אבל בד"כ, לא היינו יעדי אותם פיגועים.
זה השתנה.
הביטו בתמונה הזאת.
בגדד, אוגוסט 2003.
24 מעמיתי נהרגו.
חלפו-עברו הימים בהם הדגל הכחול של האו"ם,
או דגל הצלב האדום,
היו מגינים עלינו באופן אוטומטי.
כנופיות פושעים וכנופיות פוליטיות,
מזינות אלו את אלו מזה 20 שנה,
והן הולידו מין יצור-כלאיים
שאין לנו שום דרך לתקשר עימו.
עקרונות הומניטריים נבחנים, מאותגרים ולעתים קרובות נזנחים,
אך אולי חשוב יותר, נטשנו את החיפוש אחר צדק.
נראה שאין שום השלכות
לפיגועים נגד עובדי סיוע הומניטרי.
אחרי שחרורי, נאמר לי לא לחפש צדק בשום צורה שהיא.
"לא תצמח לך שום תועלת מכך", אמרו לי.
"בנוסף, תסכן את חייהם של עמיתיך."
עברו שנים עד שזכיתי לראות
את שלושת האנשים הקשורים בחטיפתי עומדים למשפט,
אבל זה היה היוצא-מן-הכלל.
הצדק לא נעשה לאיש מעובדי הסיוע ההומניטרי
שנהרגו או נחטפו בצ'צ'ניה בין השנים 95' ל-99',
וכך גם בכל העולם כולו.
זה לא יעלה על הדעת.
אין על כך מחילה.
פיגועים נגד עובדי סיוע הומניטרי הם פשעי מלחמה לפי הדין הבינלאומי.
אסור שפשעים אלה יצאו פטורים בלא כלום.
עלינו להפסיק את מעגל הקסמים של החסינות.
עלינו לראות בהתקפות אלה, נגד עובדי סיוע הומניטרי,
התקפות על האנושות עצמה.
זה מרתיח אותי.
ברור לי שהתמזל מזלי, לעומת הפליטים שלמענם אני עובד.
אינני יודע מה זה לראות שכל עירי נהרסה.
אינני יודע מה זה לראות את קרובי נורים לנגד עיני.
אינני יודע מה זה לאבד את הגנתה של מדינתי.
ברור לי גם שהתמזל מזלי, שלא כמו בני-ערובה אחרים.
ארבעה ימים לפני שחרורי המיוחל נערפו ראשיהם של 4 בני-ערובה
קילומטרים ספורים מהמקום בו הוחזקתי בשבי.
מדוע הם?
מדוע אני נמצא כאן היום?
אין תשובה פשוטה.
התקבלתי בתמיכה רבה מצד קרובי משפחתי,
מצד עמיתים, חברים, מצד אנשים שלא הכרתי.
במשך השנים, הם עזרו לי לצאת מהאפילה.
לא כולם זכו ליחס כזה.
כמה מעמיתי, לאחר אירוע טראומטי,
התאבדו?
אני יכול למנות תשעה כאלה, שהכרתי אישית.
כמה מעמיתי עברו גירושין קשים בעקבות אירוע טראומטי,
כי כבר לא יכלו להסביר שום דבר לבני ובנות זוגם?
כבר הפסקתי לספור.
יש מחיר לחיים כאלה.
ברוסיה חרוטות כתובות יפות על כל אנדרטאות המלחמה.
כתוב שם (רוסית):
"איש לא נשכח, דבר לא נשכח."
אינני שוכח את עמיתי שאבדו.
אינני יכול לשכוח דבר.
אני קורא לכם לזכור את מסירותם
ולדרוש שעובדי הסיוע ההומניטרי ברחבי העולם
יזכו להגנה טובה יותר.
אל לנו להניח לאור התקווה שהבאנו לדעוך.
אחרי הסבל שעברתי, רבים מעמיתי שאלו: "אבל מדוע אתה ממשיך?
"מדוע אתה עוסק בעבודה כזאת?
"מדוע אתה מוכרח לחזור לזה?"
תשובתי היתה פשוטה מאד:
אילו הפסקתי,
זה היה נצחון לחוטפי.
נשמתי היתה שלהם
וגם אנושיותי.
(מחיאות כפיים)