Pre 15 godina se verovalo
da se mozak većim delom
razvija u prvim godinama života.
Tada još nismo mogli
da zavirimo u čovečiji mozak
i da pratimo njegov razvoj tokom čitavog života.
U poslednjoj deceniji, prvenstveno zahvaljujući napretku
u tehnologiji snimanja mozga,
poput magnetne rezonantne tomografije (MRT),
neuronaučnici su počeli da gledaju
u živi ljudski mozak svih uzrasta i da prate promene
u strukturi mozga i moždanim funkcijama.
Tako se za trenutne snimke strukturalne MRT koriste
fotografije visoke rezolucije iz unutrašnjosti
živog ljudskog mozga. Zato možemo postaviti nova pitanja poput:
"Koliko sive mase sadrži mozak?
Kako se to menja s godinama?"
Koristimo i funkcionalnu MRT, zvanu fMRT,
da bismo napravili video sa moždanom aktivnošću,
dok ispitanici obavljaju neki zadatak,
kao što je mišljenje, osećanje ili opažanje.
Mnoge laboratorije širom sveta učestvuju u ovom
istraživanju i sada imamo zaista bogatu
i preciznu sliku toga kako se razvija živi ljudski mozak.
Ta je slika radikalno promenila način
na koji razmišljamo o razvoju ljudskog mozga.
otkrivajući nam da nije sve završeno u ranom detinjstvu,
već da mozak nastavlja da se razvija
i u adolescenciji i kroz dvadesete i tridesete godine.
Adolescencija se definiše kao životni period koji počinje
sa biološkim, hormonalnim, fizičkim promenama u pubertetu
i završava se u dobu u kojem pojedinac zauzima
stabilnu, nezavisnu ulogu u društvu.
(Smeh)
To može da potraje. (Smeh)
Jedno od područja mozga koje se najdrastičnije menja
tokom adolescencije zove se prefrontalni korteks.
Dakle, ovo je model ljudskog mozga,
a ovo je prefrontalni korteks, skroz napred.
Prefrontalni korteks je zanimljivo područje mozga.
Ono je proporcionalno mnogo veće kod ljudi nego
kod bilo koje druge vrste i ima ulogu u čitavom spektru
viših kognitivnih funkcija, u stvarima kao što su odlučivanje,
planiranje, planiranje onoga šta ćete sutra da radite
ili sledeće nedelje ili sledeće godine,
sprečavanje neumesnog ponašanja, zaustavlja vas, da ne kažete
nešto sasvim nepristojno ili da uradite nešto stvarno glupo.
On je uključen i u društvene interakcije,
razumevanje drugih ljudi i samosvest.
MRT istraživanja razvoja tog područja
pokazala su da je on zaista podvrgnut drastičnom razvoju
tokom perioda adolescencije.
Ako pogledate zapreminu sive mase, na primer,
zapremina sive mase se povećava od 4. do 22. godine,
povećava se tokom detinjstva, što možete da vidite
na ovom grafikonu. Dostiže vrhunac u ranoj adolescenciji.
Strelice označavaju vrhunac zapremine sive mase
u prefrontalnom korteksu. Možete videti da se taj vrhunac
kod dečaka dostiže nekoliko godina kasnije nego kod devojčica,
verovatno zbog toga što dečaci u proseku prolaze kroz
pubertet nekoliko godina kasnije nego devojčice,
a zatim tokom adolescencije dolazi do značajnog smanjenja
u zapremini sive mase u prefrontalnom korteksu.
To možda zvuči loše, ali je to zapravo
veoma važan razvojni proces,
zato što siva masa sadrži tela ćelija i veze
između ćelija, sinapse, a smanjivanje
zapremine sive mase u prefrontalnom korteksu
se smatra ekvivalentom sinaptičkom orezivanju
eliminaciji neželjenih sinapsi.
To je veoma važan proces. Delimično zavisi
od okruženja u kojem se životinja ili čovek nalaze,
a sinapse koje se koriste postaju jače,
dok sinapse koje se ne koriste
u tom konkretnom okruženju odstranjuju.
Možete to posmatrati kao orezivanje ružinog bokora.
Orezujete slabije grane tako da
bi preostale, važne grane mogle da ojačaju,
a taj proces, koji efektivno podešava moždano tkivo
prema okruženju specifičnom za neku vrstu,
dešava se u prefrontalnom korteksu i drugim područjima mozga
tokom ljudske adolescencije.
Drugi pravac istraživanja koji koristimo da bismo pratili promene
u odraslom mozgu je korišćenje funkcionalne MRT
da bismo posmatrali promene u moždanoj aktivnosti tokom godina.
Daću vam primer iz moje laboratorije.
U mojoj laboratoriji nas zanima socijalni mozak, to jest
mreža područja mozga koju koristimo da bismo razumeli
druge ljude i komunicirali sa njima.
Ja volim da pokazujem fotografiju fudbalera
kako bih ilustrovala dva aspekta aktivnosti socijalnog mozga.
Dakle, ovo je fudbalska utakmica. (Smeh)
Majkl Oven je upravo promašio gol
i leži na zemlji, a prvi aspekt socijalnog mozga
koji ova slika stvarno lepo ilustruje je koliko su socijalne
emotivne reakcije automatske i instinktivne,
tako da u deliću sekunde kada Majkl Oven maši gol,
svi rade istu stvar sa rukama
i istu stvar sa licem, čak i Majkl Oven
dok klizi niz travu, radi istu stvar
sa svojim rukama i verovatno ima isti
izraz lica, a jedini ljudi koji to ne rade
su momci u žutom u pozadini - (Smeh) -
mislim da su na pogrešnoj strani stadiona
i daju drugačiju socijalnu emotivnu reakciju
koji mi odmah prepoznajemo, a to je drugi aspekt
socijalnog mozga, koji ova slika veoma lepo dočarava,
koliko dobro možemo da pročitamo ponašanje drugih ljudi,
njihove postupke, gestove, izraze lica,
u pogledu njihovih osnovnih emocija i mentalnih stanja.
Dakle, ne morate da pitate te momke.
Imate sasvim dobru predstavu o tome šta oni osećaju
i misle u ovom konkretnom trenutku.
To želimo da posmatramo u mojoj laboratoriji.
Dakle, u laboratoriju dovedemo adolescente i odrasle
na skeniranje mozga, damo im neki zadatak
koji uključuje razmišljanje o drugim ljudima, njiihovim mišljenjima,
njihovim mentalnim stanjima, emocijama. Jedna od stvari
koju smo do sada pronašli nekoliko puta, kao i druge laboratorije
širom sveta, jeste deo prefrontalnog korteksa koji se zove
središnji prefrontalni korteks, koji je prikazan u plavom na slajdu
i nalazi se tačno u sredini prefrontalnog korteksa
duž sredine glave.
Ovo područje je aktivnije kod adolescenata kada donose
društvene odluke i misle o drugim ljudima
nego što je kod odraslih i to je zapravo meta analiza
devet različitih studija u ovoj oblasti iz laboratorija širom sveta.
One pokazuju istu stvar, da se aktivnost
u tom središnjem prefrontalnom korteksu smanjuje
tokom perioda adolescencije.
Mi smatramo da bi to moglo biti zbog toga što adolescenti i odrasli
koriste drugačiji mentalni pristup,
drugačiju kognitivnu strategiju za donošenje društvenih odluka.
Jedan od načina da se to posmatra su bihejvioralne studije
pri kojima dovodimo ljude u laboratoriju i dajemo im
neki bihejvioralni zadatak, daću vam jedan primer
zadatka koji koristimo u laboratoriji.
Zamislite da ste učesnik u jednom od naših eksperimenata.
Dođete u laboratoriju,
vidite ovaj zadatak na kompjuteru.
U ovom zadatku vidite set polica.
Na nekim od njih su predmeti,
i primetićete čoveka koji stoji iza polica
kao i da postoje neki predmeti koje on ne može da vidi.
Oni su zaklonjeni od njegovog pogleda nekom vrstom
sivog parčeta drveta.
To je isti set polica iz njegove tačke gledišta.
Obratite pažnju na to da on može da vidi samo neke predmete,
dok je mnogo više predmeta koje vi možete da vidite.
Vaš zadatak je da pomerate predmete unaokolo.
Voditelj, koji stoji iza polica,
određivaće kako treba da pomerate predmete,
ali zapamtite, on vam neće tražiti da pomerate predmete
koje on ne može da vidi. To nam uvodi veoma interesantan
uslov, pri čemu postoji nesklad
između vaše perspektive i perspektive voditelja.
Dakle, zamislite da vam on kaže da pomerite gornji kamion nalevo.
Tu se nalaze tri kamiona. Vi biste instinktivno
posegli za belim kamionom, jer je to gornji kamion
iz vaše perspektive, ali onda se morate setiti,
"Oh, on ne može da vidi taj kamion, mora da je onda mislio
da treba da pomerim plavi kamion", koji je gornji kamion
iz njegove perspektive. Verovali ili ne,
normalni, zdravi, inteligentni odrasli ljudi kao vi prave greške
oko 50 % vremena u takvim pokušajima.
Pomeraju beli kamion umesto plavog.
Ovaj zadatak dajemo adolescentima i odraslima
i imamo kontrolni uslov
gde nema voditelja već umesto toga odredimo pravilo.
Kažemo im, u redu, uradićemo potpuno istu stvar,
ali ovog puta nema voditelja. Umesto toga, moraćete da
ignorišete objekte sa tamno sivom pozadinom.
Videćete da je to potpuno isti uslov, samo
u uslovu bez voditelja moraju da se sete
da primenjuju to donekle proizvoljno pravilo,
dok u uslovu sa voditeljem moraju da se sete
da uzmu u obzir perspektivu voditelja
kako bi usmeravali svoje ponašanje.
U redu, ako vam pokažem procenat grešaka
u velikoj razvojnoj studiji koju smo sproveli,
u studiji koja je obuhvatala raspon od sedme godine do odraslog doba
i ono što ćemo videti je procenat grešaka
u grupi odraslih u oba uslova.
Sivo je uslov sa voditeljem i videćete kako
naši inteligentni odrasli prave greške oko 50 procenata
vremena, dok mnogo manje grešaka prave
kada voditelj nije prisutan, već kada samo moraju
da se sete pravila ignorisanja sive pozadine.
Ta dva uslova se razvijaju
na isti način. Između kasnog detinjstva
i sredine adolescencije, nema napretka,
drugim rečima redukcije grešaka, u oba eksperimenta,
u oba ova uslova.
Ali kad uporedite poslednje dve grupe,
grupu srednje adolescencije i grupu odraslih,
stvari postaju zanimljive, jer tu nema
kontinuiranog napretka u uslovu bez voditelja.
Drugim rečima, sve što treba da uradite da biste
zapamtili pravilo i primenili ga, čini se da je potpuno razvijeno
kod adolescenata, gde nasuprot,
ako pogledate poslednja dva siva polja, postoji i dalje
značajan napredak u uslovu sa voditeljem
između srednje adolscencije i odraslog doba, a to znači
sposobnost da se uzme u obzir perspektiva
nekog drugog da bi se usmeravalo ponašanje,
što, usput govoreći, radimo stalno u svakodnevnom životu
i dalje se razvija u srednjoj ka kasnoj adolescenciji.
Dakle, ako imate sina ili ćerku tinejdžera
i ponekad mislite da imaju problema da vide
perspektivu drugih ljudi, u pravu ste. I imaju. A evo i zašto.
Mi se ponekad smejemo tinejdžerima.
Često se parodiraju, čak i demonizuju u medijima
zbog njihovog donekle tipičnog tinejdžerskog ponašanja. Oni rizikuju,
ponekad su ćudljivi, veoma samosvesni.
Znam za veoma lepu anegdotu od jednog prijatelja
koji je rekao da je najizrazitija stvar koju je primetio
kod svojih ćerki tinejdžerki pre i posle puberteta
bio nivo stida pred njim.
Tako on priča: "Pre puberteta, ako bi se moje dve ćerke
zezale u prodavnici, ja bih rekao:
"Prestanite da se zezate i otpevaću vašu omiljenu pesmu.'
a one bi odmah prestale i on bi pevao
njihovu omiljenu pesmu. Posle puberteta to je postala pretnja.
(Smeh)
Pomisao da njihov tata peva u javnosti
bi bila dovoljna da se pristojno ponašaju.
Ljudi često pitaju:
"Da li je adolescencija neki skoriji fenomen?
Je li to nešto što smo nedavno izmislili na Zapadu?"
A zapravo, odgovor je verovatno ne. Postoji mnogo
opisa adolescencije u istoriji koji zvuče
veoma slično opisima koje danas koristimo.
Tu je i poznati Šekspirov citat iz "Zimske bajke"
gde on opisuje adolescenciju na sledeći način:
"Želeo bih da ne postoje godine između desete i dvadesettreće,
ili da mladi prespavaju to doba;
jer ne postoji ništa osim ostavljanja deve
sa detetom, ogrešenja o starost, krađe, tuče."
Nastavlja: "Rekavši to, da li bi iko
od tih kuvanih mozgova od devetnaeste i dvedesetdruge
išao u lov po ovakvom vremenu?" (Smeh)
Dakle, skoro pre 400 godina Šekspir je okarakterisao
adolescente u veoma sličnom svetlu u kojem ih mi
karakterišemo danas, ali danas mi pokušavamo da shvatimo
njihovo ponašanje u pogledu osnovnih promena
koje se odvijaju u njihovom mozgu.
Na primer, uzmimo preduzimanje rizika. Znamo da adolescenti
naginju ka tome da rizikuju. Stvarno je tako.
Više rizikuju nego deca ili odrasli,
a posebno su skloni preduzimanju rizika
kada su sa svojim prijateljima. Postoji bitan nagon
da se postane nezavistan od roditelja
i da se zadive prijatelji u adolescenciji.
Sada pokušavamo to da razumemo u pogledu
razvoja dela njihovog mozga koji se zove limbički sistem.
Pokazaću vam limbički sistem crvenom bojom
na slajdu i na ovom mozgu.
Dakle, limbički sistem je duboko unutar mozga
i učestvuje u stvarima kao što je obrada emocija
i nagrada. Daje vam osećaj satisfakcije
dok radite zabavne stvari, uključujući i rizik.
Pruža vam osećaj zadovoljstva kada rizikujete.
Za ovu regiju, regiju unutar limbičkog sistema,
otkriveno je da je hipersenzitivna na osećaj zadovoljstva
prilikom razikovanja kod adolescenata u poređenju sa odraslima.
Istovremeno, prefrontalni korteks,
koji možete videti ovde na slajdu obojen u plavo,
koji nas zaustavlja pri preduzimanju prekomernih rizika,
i dalje je u razvitku kod adolescenata.
Istraživanja na mozgu su pokazala da je mozak adolescenata
podvrgnut veoma dubokom razvoju,
i to ima uticaja na obrazovanje, rehabilitaciju
i intervenciju. Okruženje, uključujući podučavanje,
može oblikovati i oblikuje razvoj mozga adolescenata,
a tek je od nedavno počelo
rutinsko obrazovanje tinejdžera na Zapadu.
Moji deda i baba sa obe strane porodice, na primer, napustili su školu
u ranoj adolescenciji. Nisu imali izbora.
A to je i dalje slučaj danas sa mnogo, mnogo tinejdžera
širom sveta. Četrdeset procenata tinejdžera
nema pristup srednjoškolskom obrazovanju.
A to je životni period kada je mozak posebno
prilagodljiv i lako se formira.
To je fantastična prilika za učenje i kreativnost.
Dakle, ono što se ponekad smatra problemom
sa adolescentima - pojačano rizikovanje, impulsivnost,
samosvest - ne bi smelo da se stigmatizira.
U stvari, odražava promene u mozgu koje pružaju
odličnu priliku za obrazovanje
i društveni razvoj. Hvala. (Aplauz)
(Aplauz)