Astăzi, aș dori să vorbesc despre cum să reversezi o epidemie.
O sută de milioane de americani au astăzi diabet sau pre-diabet,
și astfel, prezintă un risc de amputare,
de boli de inimă, orbire
și exportăm această epidemie în străinătate.
Cuvântul „epidemie" provine din greaca veche:
„epi" înseamnă „pe", „demos" înseamnă „oameni".
Deci o epidemie e ceva pe care-o studiem cu statistici sterile, hărți şi grafice.
Dar adevărul e că-i ceva
care-i afectează pe oameni în mod direct, pe ființele umane ce-s în viaţă.
De fapt, povestea mea începe în subsolul unui spital din Minneapolis.
Cu un an înainte să merg la facultatea de medicină, am fost angajat la morgă,
sau altfel spus, eram „asistentul de autopsii".
Asta înseamnă
că atunci când cineva murea, îi luam corpul din congelator
și îl puneam pe o masa de examinare
și medicul legist intra în cameră.
Şi într-o zi, o persoană a murit în spital după un atac de cord masiv.
Probabil de la mâncarea din spital, dar asta e altă poveste.
(Râsete)
Ca să examinezi inima, trebui să elimini o secțiune de coaste,
și asta nu se face cu mare delicatețe:
iei ceea ce arată ca o foarfecă de grădină
şi începi să crănţăni, crănţăni, crănţăni, prin coaste pe partea asta,
şi crănţăni, crănţăni, crănţăni, prin coaste pe partea asta.
Şi patologul a scos o parte atât de mare, de coaste din piept
şi-a pus-o pe masă.
Şi el știa că am de gând să merg la facultatea de medicină,
așa că a dorit să fie sigur că văd tot.
Mi-a spus: „Neil, uită-te la astea. Astea sunt arterele coronare,"
- le numim coronare pentru că înconjoară inima -
şi-a tăiat una ca s-o deschidă, şi-a spus: „Uită-te-n interior."
Cu degetul meu înmănușat, am atins în jur și nu era o arteră larg deschisă,
avea un fel de gumă, de mestecat în interior,
doar că era tare ca piatra, și mi-a zis:
„Astea-s șunca şi ouăle tale, Neal, asta-i ateroscleroza."
Şi ne-am uitat la arterele carotide, care duc la creier,
arterele care duc la picioare, arterele care duc la rinichi.
Toate aveau această rigiditate a arterelor, asta-i ateroscleroza.
A spus: „Îi vedem debutul la două treimi din persoanele până-n 23 de ani",
care întâmplător era exact vârsta pe ce-o aveam eu atunci.
(Râsete)
Îşi scrie apoi descoperirile:
„ateroscleroză masivă, infarct miocardic acut"
şi iese din cameră.
Aşa că, am luat coastele şi le-am pus înapoi în piept,
am încercat să le potrivesc cu celelalte coaste,
am cusut pielea, şi-am curăţat,
şi-am ieşit, m-am dus până la restaurant,
unde se serveau coaste la masa de prânz.
(Râsete)
Acum, hai să vă zic ceva, eu ştiam de coaste.
Am crescut în Fargo, Dakota de Nord, într-o familie veche de fermieri de bovine
și-mi amintesc de mirosul de vaci de pe câmp,
mi-amintesc de mirosul de vaci din hambarul bunicului meu
şi cum transportam bovine cu unchiul la East Saint Louis,
la fermele naționale.
și de hotelul de la Fermele Naţionale doi dolari pe noapte,
si de mirosul camerei de-acolo.
(Râsete)
Şi, în fiecare zi din viaţa mea,
era friptură de vită, cartofi copţi şi porumb.
Cu excepţia ocaziilor speciale, când era vită, cartofi copţi, mazăre.
(Râsete)
Şi cam aşa mâncam noi,
dar tatălui meu nu i-a plăcut afacerea cu bovine, aşa că a plecat,
a părăsit ferma familiei, şi-a mers la Medicină.
Şi-a petrecut viaţa la clinica din Fargo, tratând diabetul,
a devenit un expert în diabet pentru toată regiunea.
Şi trebuie să spun că tatăl meu era foarte frustrat
pentru că pacienţilor li se dădeau diete care nu le plăceau.
Ceea ce-am spune, sau ce-ar spune ei
e că diabetul e o condiţie în care există prea mult zahăr în sângele tău,
aşa că nu mânca nimic care se transformă în zahăr, nu mânca pâine, fructe,
nu mânca paste, orez, cartofi dulci,
nu mânca fasole, cartofi normali, morcovi;
toate acestea au trebuit limitate, şi în timp ce faci asta, redu caloriile,
şi la asta au trebuit sa adere oamenii, la sfaturi învechite.
Pacienţilor li se dădeau medicamente şi ace,
şi instrucţiuni despre cum să-şi injecteze insulina.
Şi în pofida acestor lucruri, diabetul nu s-a ameliorat,
tot timpul a progresat,
şi-atunci a devenit ceva ce exportăm în străinătate.
Când am terminat eu Medicina, aveam mai multe medicamente,
şi cred c-aveam ace mai ascuţite, dar sincer să fiu,
rezultatul era cam acelaşi, aveam pacienţi nefericiţi,
şi n-am vindecat niciodată această boală, n-a reversat,
a fost mereu considerată o boală evolutivă.
Dar există două descoperiri ştiinţifice care au răsturnat situaţia aceasta.
Iar prima dintre ele a fost de-a dreptul revoluţionară.
Dacă arunci o privire la lume,
la ţările care au cea mai mică rată de diabet, ca, de exemplu, Japonia
ei nu adoptau nimic
din dieta pe care noi o ofeream celor cu diabet.
Ei nu spuneau: „N-o să mănânc orez, n-o să mănânc tăiţei,"
ei mănâncă acest tip de mâncare mereu, este de bază în mâncarea lor.
A doua descoperire a venit din căutarea în interiorul celulei,
în special a celulei musculare.
Şi motivul pentru care ne uităm la celulele musculare
este pentru că acolo se duce glucoza, acolo se duce zahărul din sânge,
acela este combustibilul care generează mişcarea ta.
Ştiți câte ceva despre cei care-aleargă la maraton?
Ce fac ei în săptămânile premergătoare? Se-ncarcă cu carbohidraţi.
Deci mănâncă paste, mănâncă pâine
ca s-aducă glucoza în celule pentru energie.
Şi asta e problema în diabet,
pentru că glucoza-i acolo, în afara celulei, încercând să intre-năuntru.
Pentru a intra, are nevoie de o cheie. Şi acea cheie este insulina.
Ce se întâmplă dacă ajung acasă, şi merg până-n faţa uşii
iau cheia din buzunar, o bag în uşă.
Stai aşa, nu merge.
Şi nu e nimic în neregulă cu cheia mea, dar privesc pe gaura cheii,
şi cât am fost eu plecat, cineva a pus gumă de mestecat în gaură.
Ce mă fac? Intru şI ies pe geam? Nu.
Am să curăţ încuietoarea.
Ei bine, când un om are diabet, cheia lui de insulină nu funcţionează.
De ce oare? De ce n-ar putea semnaliza insulina?
Ceea ce ar trebui să se-ntâmple ar fi că glucoza trebuie să intre în celulă.
Şi [insulina] e cheia care face posibilă asta.
Dar asta nu se întâmplă
nu pentru că e gumă în interiorul celulei.
Dar pentru că este grăsime. Grăsime, mici globule de grăsime.
Doctorii urăsc cuvinte ca „fat" (grăsime), care e monosilabic.
(Râsete)
Şi vrem s-o numim „lipidă intramiocelulară"
(Râsete)
„Intra" înseamnă înăuntru, „mio" înseamnă muşchi, „celular" înseamnă celular.
(Râsete)
„Lipidă" înseamnă „grăsime".
Lipida intramiocelulară e grăsime în interiorul celulelor musculare,
şi aceasta interferează
cu abilitatea insulinei de a lucra ca o cheie, de a-i semnala glucozei să intre.
În 2003,
Institutul Naţional de Sănătate a oferit o bursă echipei mele, şi-a zis:
„Hai să testăm ceva complet diferit.
În loc de a limita făinoasele şi restul de genul ăsta,
dacă grăsimea-i de vină, ce ar fi să avem o dietă fără grăsimi?"
Ei bine, de unde vine grăsimea?
Provine din două surse:
produsele animale, grăsimea animală şi uleiurile vegetale.
Aşa c-am adus 99 de oameni, şi le-am cerut să facă două lucruri:
sa mănânce multă mâncare fără să se-ngrijoreze de cantitate,
fără să numere caloriile,
fără să numere gramele de carbohidraţi, nimic de genul ăsta.
Ce facem în schimb,
e să lăsăm produsele animale de-o parte şi reducem uleiurile vegetale.
Foarte simplu.
Unul din participanţii noştri a fost un barbat pe nume Vance,
şi tatăl lui Vance a murit la 30 de ani.
Vance avea 31 de ani când a fost diagnosticat cu diabet,
când avea aproape 40 de ani a venit să ne vadă.
Şi-a zis: „Asta nu-i greu!”
Faţă de restul dietelor ţinute nu ne-a păsat câţi carbohidraţi mânca,
sau câte calorii, sau câte porţii.
Dacă mânca ardei iute, nu mânca ardei iute cu carne,
ci mânca ardei cu fasole, ardei iute cu legume.
Dacă mânca spaghete, în loc de sosul cu carne.
ar fi pus inimi de anghinare
şi ciuperci sălbatice, şi sos de roşii.
Ceva de genul ăsta, foarte, foarte uşor.
Pe parcursul unui an, a slăbit cam 30 Kg.
Zahărul din sânge i-a scăzut tot mai mult
şi într-o zi, doctorul lui i-a spus:
„Vance, ştiu ca ai avut rude ce-au murit de această boală.”
A continuat : „Mă uit la testele tale de sânge; nu mai ai boala.”
Şi vă puteţi imagina cum e să ai membrii ai familiei care au simţit
că este un drum fără întoarcere şi tu să poţi să reversezi boala?
Şi când i-am cerut permisiunea lui Vance să vă spun povestea lui, a zis:
„Asigură-te că le spui tuturor că şi disfuncţia mea erectilă a dispărut.”
(Râsete)
Scrie acolo.
(Râsete)
Am publicat descoperirile noastre în jurnalele de medicină,
Asociaţia Americană de Diabet le citează şi acceptă că-i abordare eficientă.
Oameni din toată lumea au început s-o utilizeze.
Mi-a dat de veste un bărbat din Anglia,
ce-a vrut să-mi împărtăşească experienţa lui.
A avut diabet,
şi-a-ncercat tot felul de diete fără mare success.
A auzit de abordarea noastră, şi a încercat-o vreme de 7 săptămâni,
s-a dus la doctor, acesta i-a prescris nişte teste de sânge.
Apoi s-a dus acasă.
A sunat telefonul, „Vă sunăm de la cabinetul doctorului.
Ai putea să vii înapoi acum?
La care el, „Doamne Iisuse! Ce-aţi găsit în testele mele de sânge?
Porneşte repede cu maşina, către cabinetul doctorului
gândindu-se ce boală au descoperit oare în sângele meu..."
Şi dă buzna.
Ei îi spun, „Trebuie să stai jos. Explică-ne în detaliu ce-ai făcut."
Toate semnele lui de diabet dispăruseră.
Doctoru-i spune, „Testele sunt mai bune decât ale mele,
şi eu nu am diabet, cum este posibil aşa ceva?"
Doctorul i-a explicat, „Nu putem spune niciodată că un om s-a vindecat de diabet
pentru că ştim că acest lucru nu e posibil, dar practic nu-i acolo.
Şi doctorul era sceptic,
i-a spus: „Revino după două luni, vreau să-ţi fac testele iar."
N-a mai revenit niciodată.
Ia, stai aşa.
Diabetul e genetic, nu-i aşa?
Se transmite-n familie.
Şi, de fapt există gene pentru diabet,
şi ăsta-i e un lucru important de reţinut,
genele sunt de două categorii.
Unele gene sunt dictatori,
cum sunt cele pentru culoarea ochilor sau a părului.
Ele sunt dictatori, dau ordine, nu-i tocmeală.
Dar genele pentru diabet sunt comitete.
Ele dau sugestii.
Şi tu poţi spune, „Stai puţin,
nu cred că vreau să am diabet."
Şi de fapt, majoriteatea genelor de boli fie pentru boli de inimă,
sau diabet, sau hipertensiune sau anumite tipuri de cancer,
chiar şi boala Alzheimer,
ele nu sunt dictatori, sunt comitete.
Si activitatea lor depinde de ceea ce punem în corpul nostru.
Vreau să spun
că punem în corpul nostru alimente care nu sunt destinate consumului nostru.
Întrebare este: care sunt alimentele ce ne sunt destinate?
Sunt mai multe feluri de-a privi asta.
Unul se cheamă testul dentar. Ştiţi testul dentar?
Trebuie doar s-aștepţi ca pisica ta să caşte,
şi te uiţi în gura ei şi observi
că are nişte dinţi canini proeminenţi, foarte, foarte lungi,
şi fiecare parte a gurii sale, e ca o furcă,
foarte utili pentru prinderea prăzilor, omorârea animalelor mici,
şi desprinderea pielii de pe carne şi consumului cărnii.
Acum uită-te la gura ta.
Descoperi
că dinţii tăi canini nu sunt mai lungi decat incisivii tăi.
Şi această transformare a avut loc acum 3.5 milioane de ani.
Molarii noştri sunt buni pentru ronţăitul unui măr,
nu aşa buni la mestecat leşuri de animale.
Iată testul iepuraşului. Ştii testul iepuraşului?
(Râsete)
Iei un iepuraş,
pui iepuraşul în faţa pisicii tale
(Râsete)
descoperi
că indiferent cât de mică e pisica, pisica are o dorinţă de nestăpânit
de a prinde, ataca, omorî şi înghiţi acel iepuraş.
Acum punem acelaşi iepuraş în faţa unui bebeluş, sau copil.
Şi descoperi că bebeluşul spune: „Iepuraş, iepuraş!"
Vor să se joace şi copilul e absolut încântat de el,
ideea uciderii şi devorării sale nu i-ar trece prin cap
nici într-un milion de ani.
Hai că-nvăţăm ceva aici.
Ştiţi testul cutiei?
Iei o cutie folosită la căratul echipamentului electronic,
şi te uiţi pe fundul cutiei şi-o să găseşti gel silica.
Şi gelul silica e acolo, pentru a absorbi umezeala din cutie.
Fabricanţii de Silica Gel au realizat
că oamenii sunt atât de nepăsători de ceea ce mănâncă,
încât au trebuit să scrie pe ele „A nu se consuma".
(Râsete)
Uite cum am pus eu tot cap la cap:
oamenii sunt ierbivori naturali, dar cădem uşor pradă tentaţiei.
(Râsete)
Înainte de Epoca de Piatră,
oamenii erau nişte vânători execrabili.
Asta e adevărat pentru că nu suntem prea rapizi.
Un leu, un leu este rapid,
în pădure, un leu poate captura cu uşurinţă o gazelă.
Un vultur poate prinde uşor un şoarece.
Oamenii prind uşor răceli. Cam aşa.
Nu detectăm prada foarte uşor, nu avem nasuri sensibile.
Dacă ne uităm la câine,
un câine are un simţ olfactiv foarte dezvoltat,
ei pot detecta prada de la depărtare,
şi de asta sunt folosiţi în aeroporturi
pentru a detecta bombe şi droguri, şi lucruri de-astea.
Simţul lor auditiv îl întrece pe-al nostru,
sunt proiectaţi să detecteze prada.
Acum, oamenii, avem nasuri şi urechi drăguţe,
dar suntem patetici ca vânător.
Daca vrei să fii un carnivor de success,
trebuie să ai gheare si dinţi ascuţiţi,
trebuie sa fii foarte, foarte rapid,
si să ai auz, miros şi vedere foarte bine dezvoltate.
Ceea ce ridică întrebarea:
care e cea mai senzitivă parte a omului?
Ce crezi?
Ei bine, am învăţat răspunsul.
Înainte să vin aici, eram la aeroport.
Şi agentul aeroportului m-a luat şi mi-a zis: „Trebuie să vă controlez,
şi când ajung la o parte sensibilă a corpului tău,
o să folosesc spatele palmei."
Şi-am realizat că partea cea mai sensibilă a corpului uman
cred că trebuie să fie spatele.
Oricum, realizez că mâncatul cărnii a-nceput de undeva.
Cum a-nceput?
I-am pus întrebarea lui Richard Leakey.
Richard Leakey, faimosul paleoantropolog
şi mi-a spus:
„Ca ierbivori, oamenii nu trebuie sa fie prea rapizi,
nu trebuie să fie iuți sau sensibili
pentru că nu trebuie să te furişezi ca să prinzi o capşună.
Doar stă acolo, nu face nimic.
Dar ca să devenim carnivori, a trebuit să depunem efort.
Şi-a-nceput probabil, cu mâncatul resturilor."
Cu alte cuvinte, leul nu mănâncă tot.
Când pleacă de la locul unde au lăsat oasele prăzii,
rămâne un pic de carne,
iar oamenii ar fi putut cu uşurinţă să se furişeze
şi să taie un pic de-acolo şi să plece.
Pentru asta ai nevoie de nişte unelte.
Odată cu Epoca de Piatră,
am început să avem posibilitatea să facem asta.
Şi când am început să avem topoare şi suliţe, şi-altele,
atunci a-nceput totul.
Mâncatul cărnii a devenit ceva măreţ. Avem corpurile dinaintea epocii de piatră.
Şi azi, când un om pune-n corpul lui plante,
arterele i se curăţă, diabetul se-mbunătăţeşte,
greutatea scade, corpul începe să se repare.
Americanii, din păcate, nu ţin o dietă pentru reversarea diabetului.
Astăzi, americanii mănâncă peste un milion de animale pe oră.
Centrul Pentru Controlul şi Prevenirea Bolilor spune
că unul din trei copii născuţi după anul 2000
vor avea diabet la un moment dat în viaţa lor.
Şi vezi adevărul acesta, deschide televizorul:
jumătate din reclame sunt pentru burgeri, aripioare de pui, snacks-uri,
şi cealaltă jumătate sunt pentru medicamente
care să stopeze efectele alimentelor pe care le ingerăm.
Deci, acolo suntem.
Şi ce s-ar întâmpla
dacă-n loc de 100 de milioane de americani
care au diabet sau pre-diabet,
toţi o sută de milioane ar avea diabet?
Sau mai mulţi oameni?
Toţi necesită medicamente şi teste, şi îngrijiri medicale şi restul.
Financiar, este un dezastru.
Dar, pentru mine, din punct de vedere personal este incalculabil.
Acum cred c-am început să ne schimbăm:
familia mea m-a promovat generaţie după generaţie, după generaţie.
Oricum,
în 2004, am ajuns la recordul de 91 de kg de carne.
Atât consuma, în medie, un om în acel an.
Şi-n anii următori a scăzut, şi-a scăzut,
acum suntem sub 86 de kg,
şi sperăm că această tendinţă va continua.
Dar, azi, doctorii, nutriţioniştii, asistentele-ţi vor spune:
„Diabetul este o cale fără întoarcere, nu dispare niciodată."
Asta a fost înainte să ne uităm prin lume
şi să vedem obiceiuri de nutriţie mai sănătoase.
Şi-asta a fost înainte să realizăm că uitându-ne în interiorul celulei,
putem înţelege cum se produce asta,
şi putem înţelege cum să inversăm acest proces.
Şi-a fost înainte să înţelegem
că pacienţii vor face schimbări mult mai mari, decât am fi crezut noi.
Familii ca a mea,
care au vândut carne de generaţii,
ar putea vinde-n schimb morcovi, sparanghel, cartofi dulci şi fasole.
camera de autopsie, sper, că va fi un loc uitat de lume,
pentru că oamenii vor trăi mai mult şi vor arăta mai bine,
poate la restaurantul spitalului în loc să vândă coaste,
ar putea vinde o mulţime de alimente sănătoase,
şi în loc să studiem epidemiile,
mai bine sărbătorim renaşterea sănătăţii.
Vă mulţumesc.
(Aplauze)