Täna tahaksin rääkida ühele epideemiale lõpu tegemisest.
Sajal miljonil ameeriklasel on praegu suhkruhaigus või selle eelne seisund
ja sellest tulenev risk amputatsiooniks,
südamehaigusteks, pimedaks jäämiseks
ja me ekspordime seda epideemiat teistesse riikidesse.
Sõna epideemia tuleb vanakreeka keelest:
‘epi' tähendab peal ja 'demos' inimesed.
Epideemiat uuritakse steriilse statistika, kaartide ja graafikute abil,
aga tegelikult
kannatavad ju selle all inimesed, luust ja lihast inimesed.
Minu lugu algab Minneapolise haigla keldrist.
Aasta enne arstiteaduskonda astumist töötasin ma surnukuuris abilisena
või nagu mina armastan öelda 'lahkamisassistendina'.
See tähendab, et kui keegi suri, siis tõin surnukeha külmast
ja panin patoloogi jaoks lahkamislauale valmis.
Ühel päeval suri haiglas inimene südamerabandusse.
Tõenäoliselt oli see haiglatoidust, aga see on omaette lugu.
(Naer)
Südame uurimiseks tuleb osa roietest välja lõigata
ja see pole mingi peen töö:
sa võtad aiakääride moodi käärid
ja lõikad krõmps-krõmps-krõmps roided ühelt poolt läbi
ja siis krõmps-krõmps-krõmps roided teiselt poolt läbi.
Patoloog tõmbas suure roiete kuhja rinnalt ära
ja pani laulale.
Ta teadis, et ma tahan arstiks õppida,
seega püüdis ta mulle näidata kõike.
Ta ütles: “Neal, vaata, need on pärgarterid,
sest nad on nagu pärg ümber südame."
Ta lõikas ühe lahti ja ütles: "Vaata sisse."
Ma sonkisin seal sees oma kinnastatud sõrmega ringi,
ja arter polnud tühi,
seal sees oli mingi ollus, mis nägi välja nagu näts,
ainult et see oli kivikõva.
Ta ütles: “Siin on peekon ja munad, Neal, see on ateroskleroos."
Me vaatasime ajuartereid,
jalgadesse ja neerudesse suunduvaid artereid.
Kõik olid lubjastunud,
see oli ateroskleroos.
Ta ütles: “On selgunud, et ateroskleroos
algab 2/3 inimestest juba 23 aasta vanuselt."
Juhtumisi olin ma sel ajal just nii vana.
(Naer)
Ta pani selle kõik kirja:
ulatuslik ateroskleroos, südamelihase infarkt,
ja lahkus ruumist.
Ma panin roided rinnale tagasi
ja püüdsin nad õigele kohale nihutada,
õmblesin lõikekohad kinni ja koristasin ruumi ära.
Siis läksin üles kohvikusse,
kus selgus, et lõunaks pakuti ribisid.
(Naer)
Tegelikult on ribid mulle tuttavad.
Kasvasin üles Fargos Põhja-Dakotas elupõliste loomakasvatajate peres
ja mäletan selgelt loomade lõhna karjamaal.
Mäletan lehmalõhna vanaisa laudas
ja onuga loomade vedamist East St-Louisi kariloomade oksjonile.
Mäletan oksjoni hotelli, kus öö maksis kaks dollarit
ja selle toa lõhna.
Ja tuleb tunnistada, et sõin päevast päeva
loomaliha, ahjukartuleid ja maisi.
Välja arvatud pidupäevadel, kui sõime loomaliha, ahjukartuleid ja herneid.
(Naer)
See oligi meie tavaline söök.
Mu isale loomakasvatus ei istunud,
ta lahkus perefarmist ja õppis arstiks.
Ta tegeles kogu elu Fargo kliinikus suhkruhaiguse raviga
ja ta oli ümbruskonna parim selle ala spetsialist.
Tuleb tunnistada, et isa nörritas väga,
et patsientidele määrati dieet, mis neile ei meeldinud.
Arvati, et suhkruhaigust haiguseks,
mille puhul on veres liiga palju suhkrut,
nii et ei tohi süüa ühtegi asja, mis suhkruks muutub,
ei saia, puuvilju, pastat, riisi, bataate,
tavalisi kartuleid, ube ega porgandeid.
Lisaks nende toiduainete piiramisele tuli vähendada ka kaloreid.
Sellist dieeti ei suutnud keegi pidada, heal juhul paar-kolm päeva.
Patsientidele kirjutati välja rohud ja anti süstlad
ning õpetati, kuidas sõrme torgata ja kuidas insuliini süstida.
Sellest kõigest hoolimata
suhkruhaigus ei taganenud,
vaid süvenes pidevalt.
Ja sellest sai midagi, mida nüüd ka välismaale ekspordime.
Kui ma diplomi sain, oli saada veel rohkem ravimeid
ja ilmselt ka teravamad süstlad, aga tulemus oli ikka sama.
Patsiendid olid õnnetud
ja seda haigust ei suudetud kunagi välja ravida.
Seda peeti alati süvenevaks haiguseks.
Aga oli kaks teadusavastust,
mis põhjalikult muutsid vaadet kogu asjale.
Esimene uuring hõlmas väga suurt piirkonda.
Kui vaadata maailmas riike,
kus diabeeti on kõige vähem, näiteks Jaapanis.
Nad ei söö üldse nii nagu meie oma diabeetikutele ette kirjutasime.
Nad ei loobunud riisist ja nuudlitest,
neid süüakse kogu aeg, see on nende põhitoit.
Teine avastus oli seotud raku-uuringutega,
täpsemalt lihasraku uurimisega.
Ja lihasrakke uuriti seetõttu,
et glükoos läheb just sinna, veresuhkur läheb täpselt sinna
see on kütus, mis võimaldab liikuda.
Olete kuulnud maratonijooksjatest?
Mida nad teevad nädalad enne maratoni?
Nad tangivad end süsivesikuid täis.
Süüakse pastat ja saia,
et rakkudesse energia tootmiseks glükoosi koguda.
See ongi suhkruhaiguse häda,
sest glükoos on rakust väljaspool ja tahab sisse pääseda.
Sissepääsemiseks on tal võtit vaja. Võtmeks on insuliin.
Mis siis, kui ma jõuan oma kodu ukse ette,
võtan taskust võtme, panen lukuauku,
ja oot-oot, see ei tööta.
Võti on täiesti korras.
Aga kui vaatan lukuauku,
näen, et vahepeal on keegi nätsu mu lukuauku toppinud.
Mida ma siis teen? Ronin aknast sisse? Ei.
Ma puhastan luku ära.
Suhkruhaige insuliinivõti ei tööta.
Miks? Miks insuliin signaale ei saada?
Glükoos peab rakku jõudma
ja seda insuliinivõtme abiga.
Põhjuseks pole lukuaugus olev näts, vaid rasv.
Rasv, väikesed rasvatilgad.
Arstid vihkavad sõnu nagu ‘rasv', see on ju vaid ühesilbiline sõna.
Meile meeldib seda nimetada intramüotsellulaarseks lipiidiks.
(Naer)
Intra tähendab 'sees', 'müo' lihas,
tsellulaarne tähendab 'raku',
(Naer)
lipiid on rasv.
Intramüotsellulaarne lipiid on rasv sinu lihasrakkudes
ja see ei lasegi insuliinil glükoosile võtmeks olla.
2003. aastal sai mu uurimisrühm raha Riiklikult Terviseinstituudilt, kes ütles:
“Uuriks õige midagi hoopis midagi muud.
Mis oleks kui selle asemel, et piirata saia ja muud taolist.
arvestades, et probleemiks on rasv, prooviks õige rasvavaba dieediga?"
Kust rasv tuleb?
Kahest kohast: lihatooted ja loomne rasv ning taimeõlid.
Kutsusime kohale 99 inimest ja palusime neil kahte asja teha.
Süüa palju ja mitte muretseda toidu koguste pärast,
me ei lugenud kaloreid,
ei lugenud süsivesikute gramme ega muud sellist.
Selle asemel jätsime kõrvale loomsed toidud
ja piirasime taimsete õlide kasutamist.
Väga lihtne.
Üks osalejaid oli Vance-nimeline mees,
tema isa suri 30-aastaselt.
Vance'il diagnoositi suhkruhaigus, kui ta oli 31-aastane,
meie juurde jõudis ta hilistes kolmekümnendates.
Ta ütles: "See pole raske"
Erinevalt kõigist teistest dieetidest ei huvitanud meid,
kui palju süsivesikuid, kaloreid või portsjone ta sõi.
Lihaga tšillipajaroa asemel,
sõi ta oa- või köögiviljatšillipada.
Spagettidele pani ta liha asemel
artišokke, seeni ja tomatikastet.
Nii et seda dieeti oli väga kerge järgida.
Aastaga võttis ta maha 27 kg,
ta veresuhkru tase langes, langes ja langes.
Ühel päeval ta ütles arst:
"Vance, ma tean et su pereliikmed on sellesse haigusesse surnud,
aga vaadates su vereanalüüsi tulemusi,
ei ole sa enam haige."
Kujutage ette, kui su lähedane, kes on kogu aeg teadnud,
et see haigus võib vaid halvemaks minna, saab ühtäkki terveks?
Kui küsisin Vance’ilt, kas võin tema lugu ka teistele rääkida,
siis käskis ta kindlasti lisada, et ka ta erektsioonihäired kadusid.
(Naer)
Pange see kirja.
(Naer)
Avaldasime oma katse tulemused meditsiiniajakirjades.
Ameerika Diabeediühing on sama meelt
ja viitab meie dieedile kui tõhusale.
Ja inimesed kogu maailmas võtsid selle kasutusele.
Üks mees Inglismaalt
tahtis mulle oma loo jutustada.
Tal oli olnud suhkruhaige,
oli proovinud edutult kõikvõimalikke dieete
ja siis kuulis ta meie dieedist.
Ta katsetas seda mitu nädalat ja tegi siis vereproovi.
Kui ta jõudis koju tagasi,
helises telefon: ‘Helistame perearsti juurest.
Kas te saaksite kohe tagasi tulla?'
Ta mõtles, et taevas küll, mida nad mu verest leidsid.
Ta tormas autosse, sõitis tagasi,
ise mõeldes, mis haigus mu verest nüüd küll leiti...
Ta tormas kabinetti.
Talle öeldi: 'Istuge palun ja rääkige täpselt, mida te teinud olete.'
Suhkruhaigusest polnud jälgegi.
Arst ütles: ”Teie verenäitajad on paremad kui minul,
ja mina ei ole suhkruhaige. Kuidas on see võimalik?"
Arst ütles: “Ei saa väita, et olete suhkruhaigusest paranenud,
sest see on võimatu, aga analüüsid ütlevad, et sa pole enam haige."
Arst kahtles tulemustes ja ütles:
"Tule kahe kuu pärast veel kord analüüse andma."
Haigus aga ei tulnud tagasi.
Oot-oot.
Suhkruhaigus on pärilik, onju?
Seda esineb suguvõsa kaupa.
Tegelikult on küll olemas suhkruhaiguse geenid,
aga tuleb meeles pidada,
et geene on kahesuguseid.
Osad geenid on diktaatorid,
ma mõtlen neid, mis määravad sinised silmad või pruunid juuksed.
Nad on diktaatorid, nad annavad käske, millele ei saa vastu vaielda.
Aga suhkruhaiguse geenid on komisjon.
Nad teevad ettepanekuid.
Ja saab öelda: "Üks hetk,
ma ei taha suhkruhaigust põdeda."
Tegelikult on kõikide haiguste geenid pigem komisjoni-laadsed,
on see siis südame-, suhkru- või kõrgvererõhutõbi, mõned vähiliigid,
isegi Alzheimeri haigus,
nad pole diktaatorid, vaid pigem komisjonid.
Nende aktiivsus oleneb sellest, mida me sisse sööme.
Ma väidan siin,
et anname oma kehale toitu, mis pole talle mõeldud.
Siit aga kerkib küsimus, mis toit meie kehale sobib?
Seda võib mitut moodi vaadata.
Üheks võimaluseks on hambakatse.
Kas teate hambakatset?
Tuleb oodata, kuni su kass haigutab
ja vaadata talle suhu.
Seal on näha väga pikki esiletungivaid kihvasid,
üks kihv ühel pool, teine teisel, nagu hanguhaarad.
Need on väga praktilised saaklooma tabamiseks, väikeste loomade tapmiseks,
naha nülgimiseks ja liha söömiseks.
Nüüd vaata oma hambaid.
On näha, et kihvad pole lõikehammastest pikemad.
See muutus toimus vähemalt 3,5 miljonit aastat tagasi.
Meie purihambad saavad väga hästi õuna ragistamisega hakkama,
aga teel allaaetud loomaga mitte väga edukalt.
Siis on katse küülikuga. Kas te teate küülikukatset?
(Naer)
Võtad küüliku
ja paned ta oma kassi nina ette
(Naer)
ja selgub, et ükskõik kui väike kass veel on,
tahab ta kohutavalt seda küülikut kinni püüda
rünnata, tappa ja ära süüa.
Kui nüüd panna sama küülik väikese lapse ette
(Naer)
ja selgub, et laps hüüab: "Jänku, jänku!"
Nad tahavad mängida ja laps on vaimustuses.
Tal ei tuleks ilmaski pähe küülikut tappa ja süüa.
Siin on meile õppetund.
Kas te karbi katset teate?
(Naer)
Sa võtad mõne elektroonikaseadme karbi,
vaatad, mis seal sees on ja leiad ränidioksiidigeeli pakikese.
See geel on seal niiskuse imamiseks.
Ränidioksiidigeeli tootjad on ilmselt aru saanud,
et inimesed söövad, mis kätte juhtub
nii et pakile tuli kirjutada: Mitte süüa!
(Naer)
Mina saan sellest nii aru,
et inimesed on loomult taimtoidulised, aga meid on kerge eksitada.
(Naer)
Tegelikult olid inimesed enne kiviaega
kohutavalt kehvad jahimehed.
Teate ju, et see peab paika, sest me pole väga kiired.
Lõvi on kiire,
ta võib metsas kergesti gaselli kätte saada.
Pistrik või öökull võib kerge vaevaga hiire kätte saada.
Inimesed aga püüavad tavaliselt kinni igasugu haigusi
(Naer)
Me ei leia kergelt saaklooma, me nina pole piisavalt hea.
Võtame näiteks koera,
koera haistmine on väga kõrgelt arenenud,
nad suudavad saaklooma kaugelt üles leida.
Sellepärast neid kasutataksegi lennujaamades
pommide, narkootikumide ja muu sellise tuvastamiseks.
Ja nende kuulmisvõime on meie omast kordades parem,
nad on kohastunud saaklooma leidmiseks.
Inimestel on nunnud ninad ja kõrvad,
ja küttidena pole meist üldse asja.
Selleks, et olla edukas lihasööja,
peavad olema teravad küüniseid, head teravad hambaid,
peab olema väga väle
terav kuulmine, terav silm ja tundlik nina.
Siit kerkib küsimus:
mis on inimese kõige tundlikum kehaosa?
Mis te arvate?
Mina sain vastuse teada.
Tulin siia lennujaamast.
Lennujaama turvatöötaja kutsus mu kõrvale ja ütles: "Ma pean su läbi patsutama,
ja jõudes su tundlike kehaosadeni, kasutan oma käeselga."
Ja siis mulle koitis,
et ilmselt on siis tagumik inimese kõige tundlikum osa.
Igal juhul pidi lihasöömine kusagilt alguse saama.
Kuidas see algas?
Ma küsisin seda Richard Leakey'lt.
Richard Leakey on kuulus paleoantropoloog.
Ta ütles: "Taimetoitlasest inimene
ei pea olema kiire, ei pea olema eriti valvas ega tundlik,
sest maasikale pole vaja ligi hiilida,
see on lihtsalt paigal ja ei lähe kuhugi.
(Naer)
Aga lihasööjaks saamise nimel tuli kõvasti tööd teha.
See algas tõenäoliselt raipesöömisena."
Lõvi ei söö kõike ära.
Lõvidest järgi jäänud kondihunnikus
oli natuke liha ka järgi jäänud
ja inimesed said kerge vaevaga ligi hiilida
ning sealt natuke kaasavõtmiseks lõigata.
Selleks oli neil vaja tööriistu.
Kiviaja saabudes
hakati tööriistu kasutama.
Midagi hakkas juba looma, kui inimesed võtsid kasutusele
nooleotsad, kirved ja muu sellise.
Lihasöömine sai populaarseks, aga keha pärines kiviaja-eelsest ajast.
Tänase päevani on nii, et kui inimene sööb taimset toitu,
siis ta arterid avanevad taas, suhkruhaigus taandub,
kehakaal langeb, keha hakkab taastuma.
Ameeriklased kahjuks ei söö suhkruhaigust ravivat toitu.
Tänapäeva ameeriklased söövad enam kui miljon looma tunnis.
USA Terviseamet ütleb,
et iga kolmas laps, kes on sündinud aastal 2000 või hiljem,
jääb varem või hiljem suhkruhaigeks.
Pane vaid telekas käima, ja näed kohe, kuidas asjalood on.
Burgerid, kanatiivad, näksid moodustavad poole reklaamidest,
teise poole moodustavad ravimid,
mis peavad siluma meie söödud toidu tagajärgi.
Siin me siis oleme.
Mis siis saaks, kui saja miljoni suhkruhaige
või suhkruhaiguse eelstaadiumis oleva ameeriklase asemel
oleks kõigil sajal miljonil suhkruhaigus?
Või veelgi enamal?
Kõik nad vajaksid ravimeid, analüüse, haiglaravi jne.
Rahalisest oleks see katastroof,
aga inimese seisukohast polegi võimalik selle maksumust arvutada.
Ma arvan, et me oleme jõudnud muutuste ajajärku.
Põlvkondade kaupa on minu perekonnal olnud samad vaated.
2004. aastal jõudsime tippu, 90,6 kg liha.
Nii palju sõi keskmine inimene sel aastal.
Järgnevatel aastatel on see näitaja kahanenud ja kahanenud,
nüüd oleme jõudnud 85 kiloni
ja loodetavasti langus jätkub.
Aga tänase päevani ütlevad arstid, toitumisnõustajad ja med-õed,
et suhkruhaigus on ühesuunaline tänav, seda ei saa ravida.
Aga see oli enne seda, kui me maailmas ringi kaesime
ja avastasime, et on olemas palju tervislikumaid toitumisviise.
Ja see oli enne, kui raku sisse vaatasime ja mõistsime, kuidas suhkruhaigus tekib
ning kuidas seda ravida saab.
Ja see oli enne seda,
kui taipasime, et patsiendid suudavad palju enam muutuda kui arvasime.
Sellised pered nagu minu oma,
kes on põlvkondade viisi liha müünud,
võivad selle asemel hoopis porgandeid, sparglit, bataate ja ube müüa.
Ja loodetavasti jääb lahkamisruum tühjemaks kui kunagi varem,
sest inimesed elavad kauem ja näevad paremad välja.
Ja haigla söökla võiks pakkuda ribide asemel rikkalikku valikut tervislikku toitu.
Ja epideemiate uurimise asemel
võiksime tähistada tervise tagasitulekut.
Suur tänu!
(Aplaus)