Хелен Волтерс: Хуанґ, рада тебе бачити.
Дякую, що приєдналася.
Як проходить твій 2020?
Хуанґ Ханґ: Для мене 2020 почався цілком нормально:
в січні я поїхала в Париж,
де дала інтерв'ю Тижню моди,
та повернулася в Пекін 22-го січня,
там ситуація була напружена через розповсюдження чуток.
Перехворівши ТГРС, я не дуже хвилювалася.
Наступного дня мій друг з Нью-Йорка,
який захворів на грип, прийшов до мене додому,
і ми повечеряли разом.
Інший друг, який тоді прийшов,
наступного дня відправився на відпочинок в Австралію.
Тож ми не сприймали все це дуже серйозно
аж до настання карантину.
Х.В.: Що відбилося ехом по всьому світі.
Я думаю,
деяким людям важко зрозуміти масштаби заходів, вжитих Китаєм.
Чого ще ми не знаємо про відповідь Китаю на це все ?
Ти знаєш, історично ми дві дуже різні країни
в плані культури та історії.
Тобто люди в цих країнах мають зовсім різний досвід.
Тож коли в Китаї запровадили карантин,
люди це сприйняли нормально,
бо, на їх думку, — це те, що хороші батьки мають робити.
Знаєш, якщо дитина захворіла, ти залишаєш її в окремій кімнаті,
щоб впевнитися, що й інші діти не захворіють.
І люди очікують цього самого від нашого уряду.
Але поза Китаєм, в Америці, наприклад,
з'являється велика проблема
стосовно правильності політичних дій,
і питання, чи ці дії не посягають на особисту свободу людей.
А в Китаї ми не маємо тих проблем,
з якими ви маєте справу в демократичному суспільстві.
В китайській мові є слово, якого немає в інших мовах,
це слово "guāi".
Так ти називаєш дитину, яка слухається своїх батьків.
Тож я думаю, як народ, ми дуже "guāi."
Ми маємо щось типу авторитетної особи,
на яку китайці завжди рівняються,
і люди очікують, що наша влада реально почне діяти,
і впорається з цим.
Скільки б не було страждань, люди думатимуть,
що це все нормально.
Якщо Великий брат скаже, що це має бути зроблено,
то це має бути зроблено.
І це дійсно робить Китай країною з відмінним менталітетом.
Китайці мають інший менталітет,
як і, наприклад, люди в США та Європі.
Х.В.: Інколи це почуття колективної відповідальності
здається трішки відсутнім в цій культурі.
В той самий час я думаю, існують обґрунтоване занепокоєння
щодо спостереження та конфіденційності даних.
Х.В.: Який баланс є правильним
і як знайти компроміс між наглядом та свободою?
Х.Х.: Я думаю, в епоху інтернету
це має бути щось середнє між Китаєм та США.
Я думаю, треба тримати баланс
між особистою свободою та колективною безпекою.
Щодо нагляду голова "Байду", Робін Лі, якось сказав,
що китайці готові відмовитися від деяких особистих прав
в обмін на зручність.
Власне, його повністю розкритикували
в китайських соцмережах,
але я думаю, він правий.
Китайські люди готові відмовитися від деяких прав.
Наприклад, ми маємо...
Більшість китайців пишаються нашою платіжною системою,
з якою можна розплатитися своїм айфоном будь-де,
треба лише відсканувати обличчя.
Я думаю, це, напевно, шокує американців.
Знаєш, в Китаї досі є деякі карантинні заходи:
якщо ти йдеш кудись,
ти маєш відсканувати свій телефонний номер
у спеціальному додатку.
Додаток надасть інформацію
про те, де ви були останні 14 днів,
наприклад, охоронцю при вході в торговий центр.
Коли я сказала це американці, вона була налякана,
вона подумала,
що це сильне порушення приватності.
З іншої сторони, як китаянка, яка прожила тут більше 20 років,
хоча я розумію американський менталітет,
я все ж достатньо китаянка,
щоб думати: "Я не проти цього, я почуваюся безпечніше,
входячи в торговий центр, бо кожного просканували."
Тоді як, на мою думку,
особиста свобода як абстрактне поняття
є реально безглуздою в умовах такої пандемії.
Тож я думаю, Заходу потрібно зробити крок до Сходу,
і подумати про колектив як про одне ціле,
а не лише про себе як про особу.
Х.В.: Збільшення антагонічної риторики
між США та Китаєм очевидно тривожить.
Річ в тому, що країни взаємопов'язані,
незважаючи на те, чи люди розуміють
глобальний ланцюг поставок чи ні.
Куди, ти думаєш, ми рухаємося далі?
Х.Х: Знаєш, найжахливіша річ, що ми маємо з цього —
це національні сентименти по обидві сторони пандемії.
Як оптимістка, я думаю, що в кінці кінців
дві сторони зрозуміють, що це бій,
в якому все людство має боротися разом, а не окремо.
Незважаючи на розмови,
світова економіка досягла такої інтеграції,
що роз'єднання буде дуже дорогим та болючим,
як для США, так і для Китаю.
Було цікаво зустріти гучну критику в сторону Китаю.
Наприклад, їх критикували за заниження числа смертей
і спробу очорнити вуханського лікаря Лі,
який найпершим заговорив про проблему з коронавірусом.
Х.В.: В статті "Нью-Йорк Таймс" я читала, що користувачі Вейбо
продовжують постити під останнім дописом Лі,
і використовують цей допис як живий меморіал лікаря Лі,
пишучи йому.
Цей допис має десь 870 000 коментарів,
і ця цифра росте.
Чи бачиш ти зміни в медіа? Чи зміну в ставленні до китайської влади,
що допомогла б змістити Китай більш до центру,
можливо, і США треба запозичити трохи китайської моделі?
Х.В.: На жаль, ні, тому що я думаю, існує спосіб,
яким авторитарна влада спілкується зі своїми людьми.
В ніч, коли лікар Лі помер, і про це стало відомо,
китайські соцмережі просто вибухнули.
Незважаючи на те,
що до нього несправедливо відносилися як до стукача,
він все ще ходив у лікарню і намагався рятувати життя як лікар,
і потім він помер, бо підхопив вірус.
Тож люди відчували злість і розпач,
і все це проявилося у віддачі шани людині,
з якою, вони відчувають, влада вчинила неправильно.
Вердикт і громадська думка на запитання:
"Хто такий лікар Лі? Він хороший чи поганий "
повністю змінилася на 180 градусів.
З лікаря, який неправильно вчинив, він став героєм,
який попередив людей.
Тож авторитарна влада добре знає про громадську думку,
але, з іншого боку, коли люди скаржаться
і поминають лікаря Лі:
чи вони реально хочуть змінити систему?
Моя відповідь - ні,
тому що їм не подобається саме це конкретне рішення,
але вони не хочуть змінити систему.
І одна з причин - це те,
що вони ніколи не знали іншої системи.
вони добре знають, як працює ця система.
Х.В.: Що в китайській культурі означає "кидати вок", Хуанґ?
Х.Х.: О, "кидати вок" - це звинувачувати когось іншого.
По суті, той, хто бере на себе відповідальність,
це той, хто "несе чорний вок" в китайському сленгу.
Тобто, це коли з тебе роблять козла відпущення за щось погане.
По суті, Трамп почав називати це "китайським вірусом",
"вуханським вірусом" і намагався звинуватити
в цій пандемії китайців.
І потім китайці кинули вок назад американцям.
Тож кидання воку
це дуже кумедний жарт в китайських соцмережах.
Є відео з гімнастичною вправою з кидання воку,
що стало вірусним.
Х.В.: Скажи, Хуанґ, ти теж танцюєш в ТікТоку, так?
Х.Х.: О, звичайно.
Я роблю багато вправ з аеробіки з кидання воку на ТікТок.
На мою думку, позитивним моментом
в цьому є викриття нерівності в системі
та деяких зламаних структур.
І якщо ми підійдемо до цього з розумом,
ми можемо зробити щось краще.
Так, я думаю, одна з позитивних сторін цієї пандемії,
це те, що ми зрозуміли,
що людство має зробити щось разом,
а не бути розділеними за расою, кольором шкіри
або нашою національністю.
Вірус, очевидно, нікого не дискримінує:
чи ти багатий, чи бідний, важливий чи неважливий,
якого у тебе кольору шкіра чи якої ти національності.
Тож це час об'єднуватися, а не роз'єднувати світ,
і не заповзати в наш націоналістичний панцир.
Х.В.: Це гарна думка!
Хуанґ Ханґ, дуже дякую, що ти приєдналася до нас із Пекіну.
Всього найкращого.
Дякую, Хелен, тобі також.