Helen Walters: Huan, és un plaer saludar-te.
Gràcies per ser aquí. Com ha estat el teu 2020?
Huang Hung: El meu 2020 va començar totalment normal.
Al gener, vaig anar a París,
vaig fer l'entrevista per a la setmana de la moda,
vaig tornar a Pequín el 22 de gener,
i vaig trobar les coses una mica tenses
perquè hi havia molts rumors.
Havia viscut el SARS,
no em preocupava massa.
I el 23, un amic meu de Nova York que venia a casa
tenia la grip,
i vam sopar junts,
i un altre amic que va venir,
que va marxar l’endemà a Austràlia de vacances en avió.
Així doncs, no ens preníem això molt seriosament
fins que hi va haver el confinament.
HW: I ja hem vist aquest ressò a tot el món.
Crec que encara a alguns els costa molt comprendre la magnitud
d’algunes de les mesures que va prendre la Xina.
Vull dir: què més ens falta de la resposta de la Xina en tot això?
HH: Històricament, ja ho sabeu
som dos països molt diferents
en termes de cultura i història.
Es tracta de dues experiències humanes completament diferents per a la seva gent.
Per a la Xina,
quan es produeix el confinament,
la gent ho accepta.
La gent ho accepta,
perquè pensen que això és el que hauria de fer un bon pare.
Ja sabeu, si un fill es posa malalt,
el poseu a l'altra habitació,
i el confineu i us assegureu que els altres fills no es posin malalts.
És el que esperen del govern.
Però fora de la Xina, als EUA, es converteix en un problema enorme
de si és la decisió política adequada
i si infringeix la llibertat personal.
Els problemes que heu de tractar en una societat democràtica
són temes que no cal tractar a la Xina.
He de dir que hi ha una paraula en xinès
que no existeix en cap altre idioma,
i la paraula es diu "guāi".
És com anomenes a un nen
que escolta els seus pares.
Per tant, crec que, com a poble, som molt "guāi".
Tenim aquest tipus de figura autoritària
que els xinesos sempre respecten,
i esperen que el govern prengui les decisions,
i les accepten.
Per molt que hi hagi patiment,
ells senten que, si el germà gran diu que s'ha de fer,
llavors s’ha de fer.
I això realment defineix la Xina com una mentalitat diferent,
El xinès té una mentalitat diferent,
que, per exemple, a Europa i Amèrica.
HW: Aquesta responsabilitat col·lectiva
de vegades és una mica absent en aquesta cultura.
Al mateix temps, hi ha preocupacions vàlides
sobre la vigilància i la privadesa de dades, coses així.
Quin és l'equilibri
i el compromís adequat entre la vigilància i la llibertat?
HH: Crec que en l’època d’internet,
es troba en algun lloc entre la Xina i els Estats Units.
Crec que quan es pren la llibertat individual
versus la seguretat col·lectiva,
en algun lloc hi ha d’haver un equilibri.
Amb vigilància, va dir una vegada el cap de Baidu, en Robin Li,
que el poble xinès està molt disposat a renunciar a certs drets individuals
a canvi de comoditat.
De fet, va ser molt criticat per les xarxes socials xineses,
però crec que té raó.
Els xinesos estan disposats a renunciar a certs drets.
Per exemple,
la majoria de xinesos estan orgullosos del sistema de pagaments:
es pot anar a qualsevol lloc només amb l'iPhone
i pagar-ho tot,
i només cal escanejar la cara.
Crec que això probablement espantaria els nord-americans.
A la Xina encara estem en semi-confinament,
així que si aneu a qualsevol lloc, hi ha una aplicació per escanejar
i introduir el número de mòbil,
i l’aplicació dirà al guardià a l’entrada del centre comercial, per exemple,
on heu estat els darrers 14 dies.
Quan ho vaig dir a una senyora dels EUA,
es va horroritzar
i va pensar que era una invasió de la intimitat.
D'altra banda,
com a xinesa
que ha viscut a la Xina durant els darrers vint anys,
tot i que entenc aquesta mentalitat nord-americana,
encara soc prou xinesa per pensar: "No m'importa això,
i estic millor, em sento més segura entrant al centre comercial
perquè tothom ha estat escanejat "
Crec que la llibertat individual és un concepte abstracte
en una pandèmia com aquesta
i no té gaire sentit.
Crec que els occidentals han d'avançar un pas cap a Orient
i pensar en el conjunt del col·lectiu
en lloc de pensar només en un mateix com a individu.
HW: L'auge de la retòrica antagònica entre els EUA i la Xina
és evidentment preocupant
i el cas és que els països estan interrelacionats
encara que la gent no entengui les cadenes de subministrament globals.
Cap a on creieu que ens dirigim?
HH: Això és el més terrorífic que ha sorgit d'aquest fet:
els sentiments nacionalistes de totes dues parts en aquesta pandèmia.
Com que soc optimista,
crec que el resultat
serà que ambdues parts s'adonaran que aquesta és una lluita
que tot el gènere humà ha de fer sense divisions.
Malgrat la retòrica,
l'economia global ha crescut tan integrada
que desacoblar-la seria extremadament costós i dolorós
tant per als Estats Units com per a la Xina.
HW: També ha estat interessant
veure les crítiques que la Xina ha rebut de manera molt vehement.
Per exemple, se'ls ha criticat per haver minimitzat el nombre de morts,
possiblement,
i per intentar demonitzar el doctor Li,
el metge de Wuhan que va aixecar primer l'alarma sobre el coronavirus.
He vist un informe al "New York Times"
sobre els usuaris de Weibo compartint sempre la darrera publicació del Dr Li
com un tipus de memorial viu per a ell,
xerrant amb ell.
Hi ha quasi 870.000 comentaris que no paren de créixer
a la darrera publicació.
Veieu un canvi en els mitjans de comunicació?
Veieu un canvi en l’enfocament del lideratge xinès
que podria fer que el país es situés potser més cap al centre,
de la mateixa manera que els EUA podrien capgirar més cap a un model xinès?
HH: Malauradament, no gaire,
perquè crec que hi ha una manera
de comunicar-se entre els governs autoritaris i la seva població.
La nit que va morir el doctor Li,
quan es va anunciar la mort,
les xarxes socials xineses van esclatar.
Tot i que va ser tractat injustament com a denunciador,
va anar igualment a treballar a l’hospital
i va intentar salvar vides com a metge,
i després va morir
perquè va contraure la malaltia.
Hi va haver ràbia, frustració,
i tot això va sortir
en una mena de commemoració d'una figura
que senten que el govern havia perjudicat.
El veredicte
i la versió oficial sobre:
"Qui és el doctor Li? És un home bo o dolent?"
va fer un gir complet de 180 graus.
Va passar d’un metge que s'havia comportar malament
a l’heroi que va advertir la gent.
Per tant, en un govern autoritari,
encara hi ha consciència de l'opinió pública
però, d’altra banda,
quan la gent es queixa i commemora el doctor Li,
volen canviar el sistema de debò?
I la meva resposta és que no,
perquè no els agrada aquesta decisió en concret,
però no volen canviar el sistema.
I un dels motius és perquè
mai no n'han conegut cap altre.
Aquest és el sistema que coneixen.
HW: Què és el llançament de wok, Huang?
H: Llançar el wok és culpar algú altre.
Bàsicament, algú que és responsable en argot xinès
és algú que porta un wok negre.
Us fa ser el boc expiatori per a alguna cosa que és dolenta,
com quan en Trump va començar a anomenar-lo "virus xinès",
el "virus de Wuhan"
i donava la culpa de tota la pandèmia
als xinesos.
I després, els xinesos van tornar el wok novament als nord-americans.
Va ser una broma molt divertida a les xarxes socials xineses,
aquell llançament de wok.
Hi ha un vídeo viral d’exercicis aeròbics amb llançament de wok.
HW: Però digueu, Huang:
També feu balls a TikTok, oi?
HH: Oh, és clar.
Estic fent molts exercicis aeròbics de llançament de wok a TikTok.
HW: El costat positiu de tot això és que s’han destapat
algunes desigualtats, del sistema,
algunes estructures trencades que tenim,
i si som intel·ligents, podem reconstruir-nos millor.
HH: Sí. Crec que una part positiva d’aquesta pandèmia
és que ens n'adonem
que la raça humana ha de fer alguna cosa unida
en lloc de distingir-se per la raça, pel color de la pell
o per la nacionalitat;
que aquest virus obviament no discrimina ningú,
tant si som rics com pobres,
importants o ordinaris
o segons el nostre color de pell o nacionalitat.
És un moment per estar junts,
i no per intentar apartar el món
i tornar cap a les nostres cuirasses nacionalistes.
HW: És un sentiment bonic.
Huang Hung, moltes gràcies per unir-te des de Pequín.
Cuida't, si us plau.
HH: Gràcies, Helen, cuida't tu també.