ג'ו קוואן: יש לי פחד במה.
תמיד היה לי פחד במה,
ולא רק קצת,
זה קצת גדול.
וזה בכלל לא היה חשוב עד שהייתי בן 27.
זה הזמן שהתחלתי לכתוב שירים, וגם אז
אני ניגנתי אותם רק לעצמי.
רק לדעת שהשותפים לדירה שלי היו באותו בית גרם לי אי נוחות.
אבל אחרי שנתיים, רק לכתוב שירים לא היה מספיק.
היו לי את כל הסיפורים והרעיונות האלה, ורציתי לחלוק אותם עם אנשים,
אבל פיזית, אני לא יכולתי לעשות זאת.
היה לי את הפחד הלא הגיוני הזה.
אבל ככל שכתבתי יותר, וככל שהתאמנתי יותר,
כך רציתי להופיע יותר.
אז בשבוע של יום הולדתי השלושים,
החלטתי שאני הולך לארוע מקומי של מיקרופון פתוח,
ושם את הפחד הזה מאחורי.
אז, כשהגעתי לשם, זה היה מלא.
היו שם בערך 20 אנשים.
(צחוק)
וכולם נראו עצבניים.
אבל לקחתי נשימה עמוקה, ונרשמתי לנגן,
והרגשתי די טוב.
די טוב, עד בערך 10 דקות לפני שהגיע תורי,
כשכל הגוף שלי התנגד, וגל של חרדה פשוט שטף אותי.
עכשיו, כשאתם חווים פחד, מערכת העצבים הסימפתטית שלכם נכנסת לפעולה.
אז יש לכם פרץ אדרנלין, קצב הלב שלכם מאיץ,
הנשימה שלכם הופכת למהירה.
אחר כך המערכות שאינן נחוצות לכם מתחילות להכבות כמו עיכול. (צחוק)
אז הפה שלכם מתייבש, ודם מנותב מהגפיים שלכם,
אז האצבעות שלכם לא עובדות יותר.
האישונים שלכם מתרחבים, השרירים שלכם מתכווצים, ויש לכם תחושת נימול מדגדגת,
בעצם כל הגוף שלכם קל על ההדק. (צחוק)
המצב הזה לא תורם לביצוע של מוזיקה עממית.
(צחוק)
אני מתכוון, מערכת העצבים שלכם אידיוטיות.
באמת? מאתיים אלף שנים של אבולוציה אנושית, והיא עדיין לא יכולה להבדיל
בין נמר שן-חרב לבין 20 זמרים עממיים
בערבי שלישי של מיקרופון פתוח?
(צחוק)
מעולם לא הייתי יותר מפוחד - עד עכשיו.
(צחוקים ותרועות)
ואז הגיע תורי,
ואיכשהו, העלתי את עצמי על הבמה, התחלתי את השיר שלי,
פתחתי את פי כדי לשיר את השורה הראשונה,
והויברטו הנוראי לחלוטין הזה -
אתם יודעים, כשהקול שלכם מהסס מגיע בזרם החוצה.
וזה לא הסוג הטוב של ויברטו, כמו שיש לזמרי אופרה,
זה כל הגוף שלי פשוט רועד מפחד.
אני מתכוון, זה סיוט.
אני נבוך, ברור שהקהל לא חש בנוח,
הם ממוקידם על חוסר הנוחות שלי.
זה היה כל כך רע.
אבל זאת היתה ההתנסות האמיתית הראשונה שלי ככותב-זמר סולו.
ומשהו טוב כן קרה -- הייתה לי הצצה פצפונת קטנה ביותר
לחיבור עם הקהל שאני קיוותי לו.
ורציתי יותר. אבל אני ידעתי שאני צריך לעבור את העצבים האלה.
בלילה ההוא אני הבטחתי לעצמי: אני אחזור כל שבוע
עד שאני לא אהיה עצבני יותר.
וכך עשיתי, חזרתי כל שבוע,
ואכן, שבוע אחרי שבוע,
אני לא השתפרתי. אותו הדבר קרה כל שבוע. (צחוק)
לא הצלחתי להתנער מזה.
ואז היתה לי התגלות.
ואני זוכר את זה ממש טוב. מפני שאין לי הרבה התגלויות. (צחוק)
כל מה שהייתי צריך לעשות זה לכתוב שיר שמנצל את העצבנות שלי.
זה נראה אמין רק כשיש לי פחד במה,
וככל שהייתי יותר עצבני,
כך השיר היה יותר טוב. קל.
אז התחלתי לכתוב שיר על פחד במה.
ראשית, להתמודד עם הבעיה,
הביטויים הפיזיים, איך הייתי מרגיש,
איך המאזין עלול להרגיש.
ולאחר מכן לקחתי בחשבון דברים כמו הקול הרועד שלי,
וידעתי שאני אשיר חצי אוקטבה גבוה יותר מהרגיל,
מפני שהייתי עצבני.
על ידי שיר שמסביר מה קורה לי,
בזמן שזה קורה,
זה נתן לקהל את האישור לחשוב על זה.
הם לא היו צריכים להרגיש רע בשבילי מפני שהייתי עצבני,
הם יכלו לחוות את זה איתי,
והיינו כולנו משפחה גדולה, שמחה, עצבנית, לא מרגישה בנוח. (צחוק)
על ידי חשיבה על הקהל שלי, על ידי אימוץ וניצול הבעיה שלי,
הייתי מסוגל לקחת משהו שחסם את ההתקדמות שלי,
ולהפוך אותו למשהו שנחוץ להצלחתי.
ושיר פחד הבמה נתן לי לעבור את הבעיה הגדולה ביותר
ממש בתחילת הופעה.
ואז אני אוכל להמשיך, ולנגן את שאר השירים שלי
רק עם קצת יותר קלות.
ולבסוף, עם הזמן, לא הייתי צריך בכלל לשיר את שיר פחד הבמה.
חוץ מאשר כשהייתי ממש עצבני, כמו עכשיו. (צחוק)
האם זה יהיה בסדר שאשיר את שיר פחד הבמה עבורכם?
(מחיאות כפיים)
האם אני יכול לקבל לגימה של מים?
(מוזיקה)
תודה לכם.
(מוזיקה) אני לא צוחק, אתם יודעים,
(מוזיקה) פחד הבמה הזה הוא אמיתי.
(מוזיקה) ואם אני פה רועד ושר,
(מוזיקה) ובכן, אתם יודעים איך אני מרגיש.
(מוזיקה) והטעות שאני אעשה,
(מוזיקה) הטרמולו שנגרם מכל הגוף הרועד שלי .
(מוזיקה) כשאתם יושבים שם מרגישים נבוכים בשבילי,
(מוזיקה) ובכן, אתם לא צריכים להיות.
(מוזיקה) ובכן, אולי רק קצת.
(צחוק)
(מוזיקה) ואולי אני אנסה לדמיין אתכם בלי בגדים.
(מוזיקה) אבל לשיר מול אנשים זרים ערומים, מפחיד אותי יותר ממה שכל אחד יודע.
(מוזיקה) שלא לדבר על זה באריכות,
(מוזיקה) אבל דימוי הגוף שלי מעולם לא היה החוזק שלי.
(מוזיקה) אז למען האמת, אני מקווה שכולכם תתלבשו,
(מוזיקה)אני מתכוון, אתם אפילו לא באמת ערומים.
(מוזיקה) ואני זה עם הבעיה.
(מוזיקה) ואתם אומרים לי, אל תדאג כל כך, אתה תהיה נהדר.
(מוזיקה) אבל אני זה שחי עם עצמי
(מוזיקה) ואני יודע איך אני נהיה.
(מוזיקה) העצה שלכם היא עדינה אך באיחור.
(מוזיקה) אם לא קצת מתנשאת.
(מוזיקה) והטון הציני הזה לא עוזר לי כשאני שר.
(מוזיקה) אבל אנחנו לא צריכים לדבר על הדברים האלו עכשיו,
(מוזיקה) באמת, אני על הבמה, ואתם בקהל. הי.
(מוזיקה) ואני לא עושה צחוק מפחד הגיוני, מטופח,
(מוזיקה) ואם לא הייתי מוכן להתמודד עם זה,
(מוזיקה) אני בטוח לא הייתי כאן.
(מוזיקה) אבל אבל אם אני אשחרר תו אחד החוצה בצורה ברורה,
(מוזיקה) אתם תדעו שאני מתאושש לאט אבל בטוח.
(מוזיקה) ואולי שבוע הבא, אני אנגן עם הגיטרה שלי.
(מוזיקה) הקול שלי צלול כמים, וכולם שרים.
(מוזיקה) אבל כנראה אני אקום ואתחיל לעשות גרוב,
(מוזיקה) מיתרי הקול שלי זזים,
(מוזיקה) במהירות קצת גבוהה ממהירות הקול
(מחיאות כפיים)