За півстоліття запобігання війнам
існує єдине питання, яке ніяк не перестає мене турбувати:
Як потрібно вчинити з надзвичайною жорстокістю
без застосування, натомість, сили?
Коли Ви стикаєтесь із брутальністю,
коли дитина наштовхується на залякування на ігровому майданчику,
або ж домашнє насильство,
або на вулицях сучасної Сирії,
де людям загрожують танки та шрапнелі,
що є найбільш ефективним?
Чинити опір? Здатися?
Застосовувати ще більшу силу?
Саме ось це питання "Як поводитися при залякуванні,
не перетворюючись, натомість, на убивцю?"
турбувало мене ще з дитинства.
Я пам'ятаю, коли мені було 13,
я була зачарована чорно-білим екраном у батьківській вітальні,
коли радянські танки увійшли у Будапешт
і діти, не набагато старші від мене,
кидалися під танки,
які проїжджали по них.
І я побігла нагору, щоб спакувати свою валізу.
І моя мати підійшла до мене і запитала "Що це ти робиш?"
І я відповіла, "Я їду у Будапешт."
Вона запитала "Чому?"
Я відповіла "Там вбивають дітей."
Там відбуваються жахливі речі.
І вона сказала "Не будь дурною."
І я розплакалась.
Вона все зрозуміла, і сказала
"Добре, я бачу, що це важливо для тебе.
Ти ще занадто мала, щоб допомогти їм у цьому.
Тобі потрібно навчатися. Я допоможу тобі з цим.
Тільки розпакуй свою валізу".
І я отримала певну науку,
я поїхала працювати до Африки, коли мені було 20.
Але я усвідомлювала, що саме те, що я насправді потребувала знати,
я не могла взяти із навчальних курсів.
Я хотіла зрозуміти,
як діють механізми пригноблення та насильства.
Та все, що я довідалась з того часу - це як
хулігани використовують насильство трьома способами.
Вони використовують політичну жорстокість,
фізичне насильство для тероризування,
і розумову чи емоційну жорстокість для руйнування.
І лише деколи, рідко коли,
жорстокість спрацьовує.
Нельсон Мандела через свою віру у насильство був ув'язненим
і 27 років потому
він і його колеги
обережно та повільно
відточили свої уміння, неймовірні уміння, яких вони потребували
для спрямування найбільш порочного уряду світу
до демократії.
І вони досягли цього, повністю відмовившись від застосування насильницьких методів.
Вони розуміли, що використання одної сили проти іншої
не спрацьовує.
Отже, що є дієвим?
За цей час я зібрала майже півдюжини методів,
звичайно, їх є набагато більше,
тих, які справді працюють і є дієвими.
Першим з них
є зміна, яка має відбутися
ось тут, всередині нас.
Це моя відповідь і моє ставлення до пригноблення,
яке я маю контролювати,
над яким я можу щось вдіяти.
А для того, щоб досягти його, я маю розвивати самопізнання.
Іншими словами, я маю знати, як жити,
коли потерплю крах,
де буде моя сильніша сторона,
а де слабша.
Коли я здамся?
Що я буду відстоювати?
І медитація, або самообстеження
є одним з видів - знову ж таки не єдиним,
а саме одним з видів
цього здобуття внутрішньої сили.
Моя героїня, як і Сатіш,
це Аун Сан Су Чжі з Бірми.
Вона очолювала групу студентів
на вуличних протестах Рангуни.
Вони стикнулися з колоною кулеметів.
І в цей же ж момент вона усвідомила,
що солдати, які тремтіли, тримаючи пальці на спусковому гачку,
були більш наляканими, ніж ті студенти, які стояли за нею.
І вона сказала студентам присісти.
Вийшла вперед з таким спокоєм і чистотою
та такою відсутністю страху,
що, підійшовши до першого пістолета,
вона простягнула руку та опустила його.
І ніхто не був позбавлений життя.
Ось що може зробити оволодіння страхом,
не тільки перед кулеметами,
але й при вуличній бійці із застосуванням ножів.
Але ми маємо навчатися.
Що ж відноситься до нашого страху?
Я маю невеличку мантру.
Мій страх росте
на тому грунті,мяким я його живлю.
І він стає несамовитим,
так інколи трапляється.
Ми всі знаємо про синдром, який проявляється о 3 ночі,
коли те, що непокоїло нас протягом дня, піднімає нас зі сну.
Я бачу багатьох людей --
і протягом години, коли ви перевертаєтесь та крутитесь в ліжку,
стає все гірше і гірше,
і до четвертої години ранку ви прищеплені до подушки
монстром отакої величини.
Єдинии виходом є
піднятись з ліжка і зробити собі чаю,
сісти поруч зі своїм страхом, ніби з дитиною.
Ви доросла людина.
Страх - це дитина.
І ви розмовляєте зі страхом,
і запитуєте його, що він хоче, і що йому потрібно.
Як можна покращити вашу ситуацію?
Як дитина може почувати себе сильнішою?
І ви створюєте стратегію.
І Ви кажете: "Добре, ми зараз повертаємось до сну.
Пів до сьомої, ми прокидаємось, і ось що ми будемо робити."
Я мала такий випадок в неділю о 3-тій ранку,
охоплена страхом від цієї зустрічі з вами.
(Сміх)
Тож я послідувала цій стратегії.
Я прокинулась, зробила собі горнятко чаю, сіла і виконала все це,
і ось я тут - все ще частково знервована, однак я тут.
(Оплески)
Отже, це є страхом. А як щодо злості?
Де є несправедливість, там завжди є злість.
Однак, злість подібна до палива,
і якщо Ви розпилите його навкруги і хтось запалить сірника,
навколо Вас утвориться пекло.
Але злість, як пристрій самого двигуна, є могутньою.
Якщо заводити двигун своєю злістю,
він довго буде працювати,
і зможе подолати певні важкі періоди життя,
і наділити нас справжньою внутрішньою силою.
І я пізнала це у своєму дослідженні,
пов'язаному з політикою використання ядерної зброї.
Тому що спочатку я була настільки обурена
тою небезпекою, на яку вони нас наражали,
що я хотіла тільки сперечатися, звинувачувати і показати те, що вони неправі.
Це виявилось повністю безрезультативним.
Щоб здійснювати зміни,
ми маємо впоратись із нашою злістю.
Це цілком нормально - нервуватися через щось,
в цьому випадку - через ядерну зброю,
але злитися на людей - безнадійна справа.
Вони є такими ж людськими істотами, як і ми.
І вони роблять те, що, на їхню думку, є найкращим.
І від цього ми повинні відштовхуватися, коли розмовляємо з ними.
Третім пунктом є злість.
І це підводить мене до суті справи
того, що відбувається, або ж того, що я відчуваю
у світі на сьогоднішній день,
а саме - послаблення влади протягом останнього століття.
До цього часу уряди диктували людям, як потрібно жити.
Це століття інше.
Це прогресуюча або ж народна влада.
Це немов гриби, які проростають крізь асфальт.
Це люди, які об'єднуються разом, як сказав Банді, крізь милі,
щоб домогтися змін.
І благодійна ораганізація Піс Дайрект досить швидко виявила,
що місцеві люди у конфліктних зонах
знають, як поводитися.
Вони знають, як найкраще діяти.
Тому організація Піс Дайрект опинилася позаду них у цій справі.
Вони займаються такими речами як
демобілізація міліції,
відбудова економіки,
переселення емігрантів
і навіть звільнення неповнолітніх солдатів.
І вони мають ризикувати своїми життями кожного дня,
аби цього досягнути.
І вони чітко усвідомллюють,
що застосування насильства в їхній сфері діяльності
є не тільки менш гуманним,
але й менш ефективним,
ніж використання методів, які поєднують людей і відбудовують відносини.
І я вважаю, що американське військо
нарешті починає розуміти це.
До цього часу, їхня контртерористична політика
полягала у вбивстві повстанців за будь-якої ціни,
і якщо цивільні громадяни стають їм на дорозі,
це отримує назву "додаткових збитків".
І це настільки дратує і принижує
населення Афганістану,
що набір новобранців для Аль-Каїди проходить у дуже легкий спосіб,
коли, наприклад, люди відчувають таку огиду
до спалення Корану.
Тому навчання війська повинне зазнати певних змін.
І, на мою думку, існують певні ознаки того, що воно починає змінюватися.
Британські військові завжди були набагато кращими у цьому плані.
Але для них існує один чудовий приклад наслідування –
видатний американський підполковник
Кріс Хьюз.
Він очолював військо на вулицях Ан-Наджаф,
фактично в Іраку,
коли неочікувано для всіх люди ринули із будинків по обидві сторони дороги,
кричачи та волаючи у несамовитій злості,
і оточуючи цих молодих, страшенно переляканих солдатів,
які не знали арабської мови і не розуміли, що насправді відбувається.
Коли ж Кріс Хьюз пробрався всередину натовпу,
тримаючи над головою свою зброю, націлену вниз,
і промовив "Навколішки".
І ці кремезні солдати
разом із своїми рюкзаками і бронежилетами,
впали на землю.
І настала повна тиша.
І приблизно через дві хвилини,
всі розступилися і розійшлися по домівках.
Для мене зараз це означає певний вид мудрості, який проявляється у дії.
На даний момент, це те, як він вчинив.
І зараз це відбувається скрізь.
Ви мені не вірите?
Чи ви коли-небудь запитували себе,
яким чином і чому така велика кількість диктатур потерпіла крах
за останні 30 років?
Диктатури Чехословаччини, Східної Німеччини,
Естонії, Латвії, Литви,
Малі, Мадагаскару,
Пользі, Філіппін,
Сербії, Словенії, я можу прожовжувати далі,
але, на даний час, в цих обставинах перебувають країни Тунісу і Єгипту.
І це не просто так відбувається.
В більшості випадків причиною цього є книга,
Джина Шара, 80-літнього чоловіка із Бостону.
Ця книга отримала назву "Від диктатури до демократії",
у ній автор зміг розкрити 81 методологію ненасильницького опору.
Ця книга була перекладена на 26 мов.
Вона стала відомою по всьому світу.
І на даний час її читають скрізь, як молоді так і старі,
через її дієвість і ефективність.
Ось що дає мені надію,
і не тільки надію, але, й на даний момент, почуття позитиву .
Тому що, врешті-решт, люди починають розуміти.
Ми отримуємо практичну і дієву методологію
для відповіді на моє запитання:
Як поводитися з хуліганством, не перетворюючись в цей же ж час на бандита?
Ми використовуємо ті навики, які я зазначила:
внутрішню силу та її розвиток через самопізнання,
усвідомлюючи і працюючи над нашим страхом,
використовуючи злість як основу,
співпрацюючи з іншими,
об'єднуючись з ними,
використовуємо відвагу
та, що найголовніше, прагнення до активної відмови від застосування насильницьких методів.
На даний час я просто не вірю у ненасильство.
Я не змушена у це вірити.
Я спостерігаю скрізь за доказами того, як воно працює.
І я розумію, що ми, прості люди,
можемо зробити те, що Аун Сан Су Чжі, Магатма Ганді і Нельсон Мандела зробили у свій час.
Ми можемо покласти кінець
найкривавішому століттю усього людства.
І ми можемо подолати пригноблення,
відкриваючи наші серця,
і, тим самим чином, зміцнюючи нашу неймовірну рішучість.
І саме цю щирість я відчуваю
ще зі вчорашнього дня в організації цієї зустрічі.
Дякую.
(Оплески)