За половин век, през който хората се опитваха да предотвратят войните,
си задавах един въпрос:
Как да се справим с насилието,
без да използваме сила?
Когато се сблъсквате с бруталност,
независимо дали дете се сблъсква с побойник на площадката за игра
или е жестокост в къщи
или сега, по улиците в Сирия,
се сблъскваме с танкове и шрапнели,
какво е най-ефективното, което трябва да направим?
Да се бием? Да се предадем?
Да използваме повече сила?
Задавах си този въпрос: "Как да се справим с побойник,
без да станем гангстер?"
откакто бях дете.
Спомням си, че бях на около 13 години,
погълната от черно-бялата телевизия в дневната на родителите ми,
когато съветските танкове навлязоха в Будапеща
и деца, които не бяха много по-големи от мен,
се хвърляха пред танковете
и бяха покосявани.
Отидох на горния етаж и започнах да опаковам куфара си.
Майка ми дойде и каза: "Какво, по дяволите, правиш?"
Казах: "Отивам в Будапеща".
Тя каза: "За какво, по дяволите?"
Казах: "Там убиват деца.
Нещо ужасно се случва".
Тя каза: "Не бъди толкова глупава".
Започнах да плача.
Тя разбра и каза:
"Добре. Виждам,че това е сериозно.
Ти си твърде малка, за да помогнеш.
Нужно ти е обучение. Ще ти помогна.
Но разопаковай куфара си".
Получих обучение
и работих в Африка през по-голямата част на 20-те ми години.
Но разбрах, че това, което трябваше да науча,
не можех да получа от курсове.
Исках да разбера,
как работи жестокостта, насилието.
Тогава разбрах това:
Гангстерите използват жестокостта по три начина:
Те използват политическа жестокост, за да потискат,
физическа жестокост, за да тероризират
и умствена или емоционална жестокост, за да подронват авторитета.
Много рядко, при много малко случаи,
е успешно да се използва жестокост.
Нелсън Мандела отиде в затвора, защото повярва в жестокостта
и 27 години по-късно,
той и колегите му
бавно и внимателно
придобиваха уменията, невероятните умения, които им бяха нужни,
за да превърнат най-злобното правителство, което света познаваше,
в демокрация.
Те го направиха, като се посветиха на отрицание на жестокостта.
Разбраха, че използването на сила срещу сила
не върши работа.
Какво върши работа?
С времето събрах около шест метода,
които вършат работа, разбира се, има още,
които вършат работа и са ефективни.
Първият е,
че промяната, която трябва да се случи,
трябва да се случи тук, в мен.
Това е отговора ми, отношението ми, към подтисничеството,
което мога да управлявам
и за което мога да направя нещо.
Нужно ми е да разработя самопознание, за да направя това.
Това значи, че трябва да знам как действам,
когато се срина,
къде са силните ми страни,
къде са слабите ми страни.
Кога се предавам?
Какво защитавам?
Медитация и себепознание
е един от начините - отново, той не е единственият начин -
той е един от начините
за получаване на вид вътрешна сила.
Героинята ми тук - като на Сатиш -
е Аунг Сан Су Куи в Бирма.
Тя водеше група студенти
на протест по улиците на Рангун.
Зад ъгъла ги чакаха ред пушки.
Тя веднага разбра,
че войниците, чиито пръсти трепереха върху спусъците,
бяха по-изплашени от протестиращите студенти зад нея.
Но тя каза на студентите да седнат.
Тя отиде напред спокойно
и без страх,
достигна до първата пушка,
сложи ръката си върху нея и я насочи надолу.
Никой не беше убит.
Ето какво може да направи подтискането на страха -
не само да се сблъска с пушки,
но и с хора, биещи се с ножове на улицата.
Но трябва да го практикуваме.
Какво да кажем за страха ни?
Имам малка мантра.
Страхът ми расте
от енергията, с която го подхранвам.
Ако той стане много голям,
то вероятно се случва.
Всички знаем за синдрома три часа през нощта,
когато нещо, за което се тревожите, ви събужда -
виждам много хора
и един час вие се въртите в леглото,
става все по-лошо
и до четири часа сте заковани към възглавницата
заедно с голямо чудовище.
Единственото нещо, което можете да направите,
е да станете, да направите чаша чай
и да седнете със страха, като дете.
Вие сте възрастни.
Страхът е дете.
Говорите със страха
и го питате, какво иска, какво му трябва.
Как това може да се подобри?
Как детето да стане по-силно?
Правите план.
Казвате: "Добре, сега ще заспим отново.
Седем и половина е, ставаме и ето какво ще правим".
Имах един от тези епизоди на синдром 3 часа в неделя -
парализирана от страх, че ще говоря с вас.
(Смях)
Направих го.
Станах, направих чаша чай, седнах и направих всичко
и съм тук - все още частично парализирана от страх, но съм тук.
(Аплодисменти)
Това е страх. Какво да кажа за гнева?
Винаги, когато има несправедливост, има гняв.
Но гневът е като нафта
и ако го разлеете, и някой запали клечка кибрит,
ще направи пожар.
Но гневът е двигател, като двигател, е силен.
Ако можем да сложим гнева си в двигател,
той може да ни движи,
може да ни доведе до ужасни моменти
и може да ни даде вътрешна сила.
Научих това по време на работата си
с политиците на ядрени оръжия.
Защото в началото бях толкова ядосана
от опасностите, на които ни излагат,
че исках да се карам и да обвинявам и да ги накарам да мислят, че грешат.
Много неефективно.
За да направим диалог за промяна,
трябва да се справим с гнева си.
Добре е да се ядосвате на нещо -
в този случай ядрените оръжия -
но е безнадеждно да се ядосвате на хората.
Те са човешки същества точно като нас.
Правят това, което мислят, че е най-добро.
Това е основата, на това, как да разговаряме с тях.
Това е третият метод, гняв.
Това ме довежда до основния проблем
за това, какво се случва или каквото мисля, че се случва
в съвременния свят,
което е силата отгоре - надолу през миналия век.
Все още правителствата казваха на хората, какво да правят.
През този век има промяна.
Това е сила отдолу-нагоре.
Това е като гъби, които минават през бетон.
Това е, когато хората се присъединяват с хора, както Бънди каза, хора, които се намират на мили разстояние едни от други,
за да донесат промяна.
"Пийс дайрект" забеляза отрано,
че местните хора в области с много конфликти
знаят какво да правят.
Те знаят най-добре, какво да правят.
"Пийс дайрект" ги остави да правят това.
Това, което те правят,
е да демобилизират военните сили,
да създадат отново икономика,
да намерят отново жилища за бегълците,
дори да освободят децата войници.
Те трябва да рискуват живота си всеки ден,
за да правят това.
Това, което разбраха,
е че използването на жестокост в ситуациите, в които се намират,
е не само нехуманно,
но и по-неефективно
от използването на методи, които свързват хора с хора, които възстановяват.
Мисля, че военните сили на Съединените щати
най-накрая започват да разбират това.
Досега, тяхната контра-терористична политика
е била да убиват въстаници на всяка цена
и ако се намесят граждани,
това се записва като "невинна вреда".
Това е толкова разгневяващо и унижаващо
за населението на Афганистан,
че то улесни създаването на "Ал Кайда",
когато хората са толкова отвратени от
изгарянето на Корана например.
Обучението на армията трябва да се промени.
Мисля, че има знаци, че това е началото на промяната.
Британските военни сили имат напредък в това.
Но има един чудесен опит, от който да се поучат
и това е този чудесен американски генерал лейтенант,
наречен Крис Хюс.
- той предвождаше армията си по улиците на Наджаф
в Ирак всъщност -
а хората излизаха от къщите разположени отстрани на пътя,
крещейки, викайки, много ядосани
и заобиколени от тази млада армия, която беше изплашена,
не знаеща какво става, не можеща да говори арабски.
Крис Хюс мина в средата на тълпата,
носейки оръжието над главата си и сочейки към земята
каза: "Коленичете".
Тези огромни войници,
с раници и оръжие по тялото,
коленичиха.
Настъпи тишина.
След около две минути,
всички се разотидоха.
За мен това беше умна постъпка.
Това направи той.
Сега това се случва навсякъде.
Не ми ли вярвате?
Питали ли сте се,
защо и как толкова много диктатури паднаха
за последните 30 години?
Диктатурите в Чехословакия, Източна Германия,
Естония, Латвия, Литва,
Мали, Мадагаскар,
Полша, Филипините,
Сърбия, Словения, мога да продължа
и сега Тунис и Египет.
Това не се е случило просто така.
Много от това се случи след издаването на книга,
написана от 80 годишен човек в Бостън, Джиин Шарп.
Той написа книга, наречена "От диктатура към демокрация"
с 81 методологии за съпротивление без насилие.
Тя беше преведена на 26 езика.
Беше разпространена навсякъде по света.
Беше използвана от млади и стари, навсякъде,
защото е ефективна.
Това ми дава надежда,
не просто надежда, но това ме кара да се чувствам позитивно настроена.
Защото най-накрая хората го разбират.
Ставаме практични, възможни методологии
отговарят на въпроса ми:
Как да се справим с побойници, без да станем гангстер?
Използваме уменията, които описах:
вътрешна сила - развиване на вътрешна сила - чрез себепознание,
разпознаване и справяне със страха,
използване на гнева като гориво,
сътрудничество с другите хора,
обединяване с другите хора,
смелост
и най-важното, обвързаност към активна не жестокост.
Не само вярвам в не жестокостта.
Не трябва да вярвам в нея.
Навсякъде виждам доказателства, как тя работи.
Виждам, че ние, обикновените хора,
можем да направим това, което направиха Аунг Сан Суу Куи и Мандела.
Можем да доведем до край
най-кървавия век, който човечеството познава.
Можем да се организираме, за да преодолеем подтисничеството,
като отворим сърцата си
и като приложим това невероятно решение.
Това откриване на сърцата е точно това, което преживях
при това събиране, откакто съм тук от вчера.
Благодаря ви.
(Аплодисменти)