Možda se pitate,
zašto bi biolog mora iz Okeane
došao ovde da sa vama priča
o gladi u svetu.
Ovde sam danas jer je
spašavanje okeana mnogo više od jedne ekološke želje.
Mnogo je više od onoga što mi radimo,
jer želimo da otvorimo poslove za ribare
ili da sačuvamo njihove poslove.
Mnogo je više od same ekonomske težnje.
Spašavanje okeana može da nahrani svet.
Dopustite mi da vam pokažem kako.
Kao što znate, na svetu postoji
već više od milijardu gladnih ljudi.
Očekujemo da se taj problem pogorša,
kako svetska populacija bude došla do devet milijardi
ili 10 milijardi do sredine veka,
i mi očekujemo veći pritisak
na naše resurse hrane.
Ovo je velika briga,
posebno uzimajući u obzir gde smo sada.
Sada znamo da je broj obradivih površina po broju glava stanovnika,
već u opadanju
i u razvijenim i u zemljama u razvoju.
Znamo da nas očekuju klimatske promene,
što će promeniti kišne modele,
i neki predeli će postati suvlji, kao što vidite, narandžaste boje,
a drugi vlažniji, plave boje,
što će prouzrokovati suše na našim žitnicama,
na mestima poput Srednjeg zapada i Centralne Evrope,
ali i poplave na drugima.
To će sve otežati zemlji
da nam pomogne da rešimo problem gladi.
I zato je potrebno da okeani budu najbogatiji
da bi mogli da nam pruže
što je moguće više hrane.
A okeani to rade za nas
već dugo vremena.
Što se više vratimo u prošlost, vidimo porast
količine hrane koju možemo da uzmemo
iz okeana.
I izgledalo je kao da će i dalje da nastavi da se povećava
do otprilike 1980,
kada smo počeli da primećujemo pad.
Čuli ste za Hubertov vrhunac.
Možda je ovo "vrhunac ribe".
Nadam se da nije. Vratiću se na ovu temu kasnije.
Možete videti pad od 18%
u količini ulovljene ribe na svetu
od 1980. godine.
To je veliki problem. I dalje se nastavlja.
Ova crvena linija nastavlja da pada.
Ali mi znamo kako to možemo da ispravimo.
Danas ću govoriti o tome.
Mi znamo kako da ta kriva ponovo počne da se penje.
Ovo ne mora da bude "vrhunac ribe".
Ako učinimo nekoliko jednostavnih stvari na određenim mestima,
možemo oporaviti ribolov i iskoristiti ga
da nahranimo ljude.
Prvo moramo da znamo gde ima ribe,
pa hajde da vidimo gde je to.
Ispada, baš zgodno, da se riba
u najvećem delu, nalazi
u primorskim krajevima zemalja,
u priobalnim zonama,
a to su područja na kojima nadležnost imaju
same te zemlje,
a one mogu da upravljaju svojim ribolovom
u ovim priobalnim zonama.
Primorske zemlje, uglavnom, imaju nadležnost
do otprilike 200 nautičkih milja,
u oblastima koje se zovu eksluzivne ekonomske zone,
a to je dobro, da one mogu da kontrolišu
svoj ribolov
u ovim područjima, jer na pučini,
ovim tamnijim područjima na mapi,
na pučini je mnogo teže kontrolisati stvari,
jer to mora da se radi na međunarodnom nivou.
Zadirete u međunarodne sporazume,
i ako neko ovde prati sporazume o klimatskim promenama
znate da ovo može da bude vrlo spor,
frustrirajući, dosadan proces.
Zato je nacionalna kontrola
od velikog značaja i važnosti.
Koliko zapravo ima ribe u primorskim područjima
u odnosu na pučinu?
Pa, ovde se vidi da ima
oko 7 puta više ribe u primorskom području
nego na pučini,
Zato je to odlično mesto da se na njega usredsredimo,
jer možemo stvarno dosta da uradimo.
Možemo dosta oporaviti ribolov
ako se fokusiramo na primorska područja.
Ali, u koliko ovih zemalja moramo da radimo?
Ima negde oko 80 primorskih zemalja.
Da li treba da popravimo upravljanje ribarstvom
u svim ovim zemljama?
Zato se pitamo, na koliko zemalja
moramo da se fokusiramo,
imajući u vidu da Evropska Unija
upravlja svojim ribolovom
zajedničkom politikom ribarstva?
Tako, ako imamo dobro upravljanje ribolovom
u Evropskoj Uniji i recimo u još nekih 9 zemalja,
koliko ribarstva mi treba da pokrijemo?
Ispada da Evropska Unija sa ovih devet zemalja
pokriva skoro dve trećine svetskog ulova ribe.
Ako uzmemo 24 zemlje plus Evropsku Uniju,
imamo čak do 90%,
skoro ceo svetski ulov ribe.
Zato mislimo da možemo da radimo na ograničenom broju mesta
kako bismo oporavili ribolov.
Ali šta treba da uradimo na tim mestima?
Na osnovu našeg rada u SAD
i na drugim mestima, znamo da postoje
tri ključne stvari koje treba da uradimo
da bismo oporavili ribolov, a to su:
moramo da postavimo kvote ili granice
na količinu koju možemo da uzmemo,
moramo da smanjimo otpad, slučajno ulovljenu
ili ubijenu ribu koju nismo ciljali da ulovimo,
a to je vrlo rasipnički;
i treće, moramo da zaštitimo životnu sredinu,
rasadna područja, područja za mrešćenje,
jer ta riba mora da raste i da se uspešno reprodukuje
kako bi mogla da obnovi svoju populaciju.
Ako bismo uradili ove tri stvari, znamo da bi se ribolov oporavio.
Kako to znamo?
Znamo, jer smo videli kako se to dešava
na raznim mestima.
Ovo je slajd koji pokazuje
populaciju haringa u Norveškoj
koja se smanjivala sve od 1950-ih godina.
Opadala je, i kad je Norveška postavila ograničenja
ili kvote na ulov, šta se desilo?
Ribolov se oporavio.
Ovo je drugi primer, opet iz Norveške.
Norveški arktički bakalar.
Ista stvar. Ulov opada.
Postavljaju ograničenja na otpad.
Otpad je ona riba na koju ne ciljaju pri ribolovu,
i koja se rasipnički baca u more.
Kada su postavili ograničenja na otpad,
ribolov se oporavio.
I ne samo u Norveškoj.
Videli smo da se ovo dešava u zemljama
širom sveta, iznova i iznova.
Kada se ove zemlje uključe
i postave politiku održivog ribolova,
ribarstvo, koje je izgleda uvek u padu,
počinje da se oporavlja.
Tako da ovo obećava.
Šta ovo znači za svetski ulov ribe?
To znači, da ako posmatramo ulov ribe
koji je u padu
i možemo da to preokrenemo pa počne da raste, možemo
da ga povećamo na do 100 miliona metričkih tona godišnje.
Dakle, još nismo imali "vrhunac ribe".
Još uvek imamo mogućnost
ne samo da vratimo ribe
već da, u stvari, dobijemo više ribe
koja može da nahrani više ljudi
nego što možemo danas.
Koliko više?
Sada možemo da nahranimo 450 miliona ljudi
po jedan riblji obrok dnevno
na osnovu sadašnjeg svetskog ulova ribe,
koji, kako znate, opada,
pa će i taj broj opadati tokom vremena
ako to ne ispravimo,
ali ako postavimo praksu upravljanju ribolovom
sličnu onoj koju sam pre opisala
u 10 do 25 zemalja,
mogli bismo da uvećamo taj broj
i nahranimo čak 700 miliona ljudi godišnje
zdravim ribljim obrokom.
Očigledno treba da uradimo ovo
i samo zašto što je dobro da se nosimo sa problemom gladi,
a i zato što je to isplativo.
Ispostavilo se da je riba najisplativiji protein
na planeti.
Ako pogledate koliko ribljeg proteina dobijete
za uloženi dolar
u poređenju sa svim ostalim životinjskim proteinima,
očigledno je da je riba dobra poslovna odluka.
Nije joj potrebno mnogo zemlje,
što je danas deficitarno,
u odnosu na druge izvore proteina.
I ne treba joj puno sveže vode.
Potrebno joj je mnogo manje sveže vode
nego, na primer, stoci,
gde morate da navodnjavate polja
kako bi uzgajali hranu koju stoka pase.
Takođe ima vrlo nisku emisiju ugljen-dioksida.
Ima malu emisiju ugljen-dioksida
jer moramo da izađemo na more da bismo ulovili ribu.
Potrebno je malo goriva,
ali kao što znate, poljoprivreda može da ima vrlo visoku emisiju
a ribolov mnogo manju,
pa je i zagađenje manje.
Već zauzima veliki deo naše ishrane,
ali može da postane još veći deo,
što je dobro, jer znamo
da je zdrava za nas.
Može da smanji rizik od raka,
srčanih oboljenja i gojaznosti.
U stvari, naš direktor, Endi Šarples,
koji je u stvari tvorac ovog koncepta,
voli da kaže da je riba savršen protein.
Endi takođe govori o činjenici da je
naš pokret za očuvanje okeana u stvari proistekao
iz pokreta za očuvanje zemljišta,
a u očuvanju zemljišta,
imamo problem gde je biodiverzitet
u ratu sa proizvodnjom hrane.
Morate da smanjite biodiverzitet šuma
ako hoćete da dobijete polje
za uzgoj kukuruza da bi nahranili ljude
tako da tu imamo stalno nadvlačenje.
Stalno postoji teška odluka
koju treba doneti između
dve veoma važne stvari:
kako održati biodiverzitet i kako nahraniti ljude.
Ali u okeanima nemamo tu bitku.
U okeanima, biodiverzitet nije u suprotnosti
sa izobiljem.
U stvari, oni su poravnati.
Kada radimo stvari koje proizvode biodiverzitet,
u stvari imamo i veće izobilje,
a to je važno, kako bismo nahranili ljude.
Ali, postoji jedna začkoljica (udica).
Zar niste shvatili? (Smeh)
Ilegalno ribarenje.
Ilegalno ribarenje podriva tip
održivog upravljanja ribolovom, o kome pričam.
Ilegalan ribolov je kada lovite ribu sa opremom
koja je zabranjena,
kada lovite ribu na mestima na kojima ne bi trebalo,
kada lovite ribu pogrešne veličine ili pogrešne vrste.
Ilegalni ribolov vara potrošača,
vara poštene ribare,
i mora da prestane.
Ilegalna riba dospeva u naše prodavnice prevarom tržišta morske hrane.
Možda ste čuli o tome.
To je kada se riba označi kao nešto što ona nije.
Setite se kad ste poslednji put jeli ribu.
Šta ste jeli?
Da li ste sigurni da je to zaista bilo to?
Mi smo testirali 1300 uzoraka razne ribe
i jedna trećina
nije bila to što je bilo na deklaraciji.
Sneper, devet od deset snepera zapravo nije bilo ta riba.
59% tune koju smo testirali
bilo je lažno deklarisano.
I crveni sneper, testirali smo 120 uzoraka,
i samo sedam uzoraka su bili pravi,
srećno vam kad budete tražili crvenog snepera.
Lanac snabdevanja morskom hranom je vrlo kompleksan,
i na svakom koraku u ovom lancu snabdevanja,
postoji mogućnost prevare,
sem ako imamo mogućnost da ga ispratimo.
To je kada je industrija morske hrane
u mogućnosti da prati morsku hranu od broda do tanjira
da bi bila sigurna da potrošać može da zna
odakle potiče ta hrana.
Ovo je veoma važna stvar.
Neki u industriji morske hrane to rade, ali nedovoljno njih
tako da guramo zakon u Kongresu,
Akt o sigurnoj morskoj hrani,
i veoma sam uzbuđena što mogu da najavim podnošenje
kuvarske peticije, gde je 450 kuvara
potpisalo peticiju kojom poziva Kongres
da podrži Akt o sigurnoj morskoj hrani.
Nju su potpisali mnogi poznati kuvari
koje možda znate - Entoni Burden, Mario Batali,
Barton Siver i drugi,
a potpisali su je jer veruju
da ljudi imaju prava
da znaju šta jedu.
(Aplauz)
Dopada se i ribarima, pa postoji šansa da možemo
da dobijemo potrebnu podršku
da proguramo ovaj zakon,
a on dolazi u kritičnom trenutku,
jer je to način da zaustavimo prevaru sa morskom hranom,
da zaustavimo ilegalno ribarenje,
i to je način da budemo sigurni
da kvote, zaštita staništa,
i smanjenje otpada pri ulovu urade posao
koji treba.
Znamo da možemo da upravljamo ribolovom na održiv način.
Znamo da možemo da proizvedemo
zdrave obroke za stotine miliona ljudi
za koje nije potrebno zemljište niti mnogo vode,
imaju malu emisiju ugljen-dioksida
i koji su vrlo isplativi.
Znamo da spasavanje okeana
može da nahrani svet
i moramo da počnemo odmah.
(Aplauz)
Hvala. (Aplauz)