Poate vă întrebați de ce un biolog marin din Oceana
ar veni aici să vă vorbească despre foametea mondială.
Sunt aici pentru că salvarea oceanelor e mai mult decât o dorință ecologică.
E mai mult decât un lucru pe care-l facem
pentru că vrem să creăm slujbe pentru pescari
sau pentru a le păstra locurile de muncă.
E mai mult decât un scop economic.
Salvarea oceanelor poate hrăni lumea.
Lăsați-mă să vă arăt cum.
Așa cum știți, sunt deja
mai mult de un miliard de oameni înfometați pe această planetă.
Ne așteptăm ca problema să devină mai gravă
întrucât populația planetei va crește la 9 miliarde
sau chiar 10 până la mijlocul secolului
și ne așteptăm la o presiune mai mare
pe resursele noastre de hrană.
Este o grijă mare, luând în considerare poziția în care ne aflăm acum.
Știm că pământul arabil pe cap de locuitor
este deja în scădere în țările dezvoltate și în cele în curs de dezvoltare.
Știm că ne îndreptăm spre o schimbare climatică,
ce va schimba modelele de precipitații,
făcând unele locuri mai uscate, reprezentate în portocaliu,
și altele mai umede, în albastru,
cauzând secete în grânarele din Orientul Mijlociu și Europa Centrală
și inundații în alte locuri.
Va fi mai greu ca pământul să ne ajute să rezolvăm problema foametei.
De aceea oceanele trebuie să fie cât mai abundente,
astfel încât să ne poată furniza cât de multă hrană.
E un lucru pe care oceanele îl fac de mult timp pentru noi.
După cum am văzut, s-a înregistrat o creștere
în cantitatea de hrană pe care am putut să o recoltăm din oceane.
Părea că aceasta continuă să crească,
până aproape de 1980,
când am început să vedem o scădere.
Ați auzit de perioada de vârf a uleiului.
Poate asta e perioada de vârf a peștelui.
Sper că nu. Voi reveni la asta.
Dar vedeți o scădere de 18%
față de cantitatea de pește pe care o prindeam la nivel mondial,
începând cu anul 1980.
Și asta e o mare problemă. E continuă.
Linia roșie continuă să scadă.
Dar știm cum să o redresăm
și despre asta voi vorbi astăzi.
Știm cum să inversăm acea tendință.
Acesta nu trebuie să rămână apogeul.
Dacă facem câteva lucruri simple în locuri vizate,
putem redresa pescuitul și să îl folosim pentru a hrăni oamenii.
Pentru început vrem să știm unde sunt pești,
deci să vedem unde se află.
Se pare că peștii, în mod convenabil,
sunt localizați în mare parte
în zonele de pe coasta ale țărilor,
în zonele de coastă,
zone asupra cărora autoritățile naționale au control și pot administra pescuitul
în aceste zone de coastă.
Țările de pe coastă au autoritate
extinzându-se până la 200 de mile maritime,
în regiuni numite zone exclusiv economice.
E un lucru bun faptul că pot controla pescuitul din aceste zone,
deoarece în largul mării, reprezentate
de zonele mai întunecate pe această hartă,
e mult mai greu să controlezi lucrurile,
pentru că trebuie controlat internațional.
Intri în acorduri internaționale,
și dacă urmăriți acordul schimbării climaterice
știți că acesta poate fi un proces foarte lent, frustrant și plictisitor.
Astfel, dacă am putea controla lucrurile la nivel național,
ar fi minunat.
Cât de mulți pești se află în aceste zone de coastă,
comparativ cu largul mării?
Ei bine, se poate vedea că sunt de șapte ori mai mulți
în zona de costă decât în larg,
deci e locul perfect pe care să ne concentrăm,
deoarece putem rezolva multe probleme.
Putem reface o mare parte din pescării
dacă ne concentrăm pe zonele de coastă.
Cu cât de multe țări trebuie să lucrăm?
Există cam 80 de țari de coastă.
E necesar reparăm administrarea pescuitului în toate aceste țări?
Deci ne întrebăm: pe cât de multe țări trebuie să ne concentrăm,
știind că Uniunea Europeană
își administrează în mod convenabil pescuitul
prin intermediul politicii sale comune?
Prin urmare, dacă avem o administrare bună
în Uniunea Europeană și alte nouă țări,
cât de mult din pescuitul actual va fi acoperit?
Se pare că, Uniunea Europeană plus nouă alte țări
acoperă 2/3 din captura mondială de pește.
Dacă luăm 24 de țări plus Uniunea Europeană,
vom urca până la 90%,
aproape toată captura mondială de pește.
De aceea ne gândim să lucrăm într-un număr limitat de locuri
pentru a redresa pescuitul.
Ce trebuie sa facem în aceste locuri?
Bazându-ne pe munca noastră din SUA
și din alte părți,
știm că trebuie să facem trei lucruri cheie
pentru a reface populația de pește:
trebuie să stabilim cote sau limite pentru cantitatea extrasă;
trebuie redus pescuitul inutil,
adică prinderea și uciderea accidentală a peștilor ce nu sunt vizați.
Aceasta e foarte risipitoare.
Și trei: trebuie să protejăm habitatele,
zonele de creștere și de înmulțire
de care peștii au nevoie pentru creștere și reproducere eficientă
pentru a fi refăcută populația.
Dacă facem aceste trei lucruri, știm că pescăriile își vor reveni.
De unde știm?
Pentru am văzut-o având loc în multe locuri.
Acesta e un diapozitiv de arată populația de hering din Norvegia,
ce s-a prăbușit începând cu anul 1950.
În timp ce populația scădea, Norvegia a impus limite sau cote pe pescuit.
Ce s-a întâmplat?
Situația și-a revenit.
Încă un exemplu, tot din Norvegia,
al populației de cod artic norvegian.
Aceeași problemă. Pescuitul se prăbușește.
Au stabilit limite pentru pescuitul inutil.
Acesta reprezintă peștii ce nu sunt vizați
și sunt aruncați peste bord fără chibzuință.
Când au impus limite, populația de pește și-a revenit.
Nu a avut loc doar în Norvegia.
Am văzut că s-a întâmplat
de fiecare dată în multe alte țări ale lumii.
Când aceste țări impun politici sustenabile de administrare,
populația de pește, deși se prăbușește,
pare că începe să se redreseze.
Deci avem multe speranțe.
Ce reprezintă asta pentru captura mondială de pește?
Înseamnă că dacă luăm captura de pește în declin
și o redresăm, putem să o creștem
până la 100 milioane de tone pe an.
Deci încă nu am atins apogeul.
Încă avem ocazia, nu numai de a readuce peștii,
dar de a obține mai mulți ce pot hrăni mai mulți oamenii
decât hrănește în acest moment.
Cât de mulți?
În acest moment putem hrăni cu o masă de pește pe zi
cam 450 de milioane de oameni,
bazându-ne pe captura actuală de pește,
care, după cum știm, este în declin.
Acest număr se va micșora în timp dacă nu remediem situația.
Dacă impunem metode de administrare a pescuitului,
ca cele descrise,
în 10 până la 25 de țări,
vom putea crește acest număr
și hrăni cu o hrană sănătoasă
până la 700 de milioane de oameni pe an.
E evident că trebuie să facem asta,
pentru că e o metodă bună de a aborda problema foametei,
dar e de asemenea avantajoasă.
S-a dovedit că peștele e cea mai rentabilă proteină de pe planetă.
Analizând cât de multe proteine din pește obținem per dolar investit
comparat cu celelalte proteine animale,
rezultă că peștele e o bună decizie de a investi.
De asemenea nu are nevoie de pământ,
ce e o rezervă limitată,
comparativ cu alte surse de proteine.
Și nu necesită o cantitate mare de apă dulce.
Folosește mult mai puțină apă dulce decât,
de exemplu, bovinele, unde trebuie să irigi câmpul
pentru a crește hrana furajeră.
De asemenea, are o amprentă de carbon scăzută.
Are o amprentă de carbon scăzută,
deoarece trebuie să ieși în larg pentru a prinde peștele.
E nevoie de ceva combustibil,
dar agricultura are o amprentă de carbon mai mare decât peștele,
deci e puțin poluant.
E deja o mare parte din dieta noastră,
dar această contribuție poate crește,
ceea ce-i bine deoarece știm că e sănătos pentru noi.
Peștele poate reduce riscul de cancer, boli de inimă și obezitate.
Directorului nostru executiv, Andy Sharpless,
care este și autorul acestui concept,
îi place să spună că peștele e proteina perfectă.
Andy vorbește și despre faptul că mișcarea de conservare a oceanelor
a întrecut mișcarea de conservare a uscatului,
În această mișcare, avem o problemă în care biodiversitatea,
în opoziție cu producția de hrană.
Trebuie să tăiem pădurile cu biodiversitate
dacă vrem să obținem teren arabil
pentru a hrăni oamenii cu porumb.
Deci există o permanentă dispută.
E o decizie dificilă continuă ce trebuie luată
între două lucruri foarte importante:
menținerea biodiversității și hrănirea populației.
Dar în oceane, nu avem acest război.
În oceane, biodiversitatea nu e în contradicție cu abundența.
În realitate, sunt direct proporționale.
Când facem lucruri care produc biodiversitate,
obținem o mai mare abundență.
Asta-i important, deoarece putem hrăni populația.
Acum, există o prinsoare.
A prins cineva gluma?
(Râsete)
Pescuitul ilegal.
Pescuitul ilegal subminează pescuitul sustenabil despre care vorbeam.
Poate fi atunci când pescuiești folosind instrumente interzise,
când pescuiești în zone interzise,
prinzi pești de mărime sau specie nepermisă.
Pescuitul ilegal înșală consumatorul și înșală pescarii corecți.
Trebuie să se sfârșească.
Modul în care pescuitul ilegal ajunge în magazin e prin fraudă
E atunci când peștele e etichetat ca fiind altă specie.
Gândiți-vă la ultima oară când ați mâncat pește.
Ce ați mâncat? Sunteți sigur de asta?
Deoarece am testat 1.300 de probe de pește
și aproximativ o treime nu erau ceea ce scria pe etichetă.
9 din 10 bibani nu erau bibani.
59% din tonul testat
era etichetat greșit.
Și bibanul roșu: am testat 120 de probe
și doar șapte erau cu adevărat biban roșu,
deci mult succes când vreți să cumpărați un biban roșu.
Hrana din mare are o proveniență complexă
și la fiecare etapă a acestui lanț, există o oportunitate de fraudă.
Nu însă dacă o urmărim.
Urmărirea e o metodă prin care industria
poate depista drumul parcurs de la barcă până în farfurie
pentru a ne asigura că consumatorul poate afla proveniența produsului.
E foarte important.
E practicat de câțiva din industrie, dar nu destui,
așa că înaintăm o lege în Congres, SAFE Seafood Act
și mă bucur să anunț declanșarea
unei petiții semnate de 450 de bucătari,
ce trimite un semnal de apel Congresului să susțină legea.
Are o mulțime de bucătari celebri pe care poate îi știți:
Anthony Boudain, Mario Batali,
Barton Seaver și alții.
Au semnat deoarece cred că oamenii au dreptul să știe ce mănâncă.
(Aplauze)
Și pescarilor le place, deci este o șansă mare
să obținem suportul pentru a trece această lege.
Și vine într-un moment critic,
deoarece așa oprim frauda,
astfel vom limita pescuitul ilegal,
și așa vom asigura că normele, protecția habitatului,
și reducerea pescuitului inutil vor avea efectul scontat.
Știm că ne putem administra pescuitul în mod sustenabil.
Știm că putem produce hrană sănătoasă pentru sute de milione de oameni
ce nu utilizează teren, nu folosește multă apă,
are o amprentă de carbon scăzută și e rentabilă.
Știm că salvarea oceanelor poate hrăni lumea
și trebuie să începem acum.
(Aplauze)
Mulțumesc.
(Aplauze)