אתם אולי תוהים
למה ביולוגית ימית מאושיאנה
תבוא לפה היום כדי לדבר איתכם
על הרעב העולמי.
אני פה היום בגלל
שלהציל את האוקיינוסים זה יותר Nתשוקה אקולוגית.
זה יותר ממשהו שאנחנו עושים
מפני שאנחנו רוצים ליצור עבודות לדייגים
או לשמר עבודות של דייגים.
זה יותר ממרדף אקונומי.
להציל את האוקיינוסים יכול להאכיל את העולם.
תנו לי להראות לכם איך.
כמו שאתם יודעים, יש כבר
יותר ממיליארד אנשים רעבים על הפלנטה.
אנחנו צופים שהבעיה רק תגדל
כשאוכלוסיית העולם תגדל לתשעה מיליארד
או 10 מיליארד עד אמצע המאה,
ואנחנו יכולים לצפות שיהיה לחץ גדול יותר
על משאבי האוכל שלנו.
וזו דאגה גדולה,
בעיקר בהתחשב במקום בו אנחנו עכשיו.
עכשיו אנחנו יודעים שהאדמה הפוריה שלנו לאדם
כבר נמצאת בירידה
גם במדינות מפותחות וגם במתפתחות.
אנחנו יודעים שאנחנו בדרך לשינוי אקלימי,
שישנה את תבניות דפוסי הגשמים,
יהפוך כמה אזורים ליבשים יותר, כמו שאתם רואים בכתום,
ואחרים רטובים יותר, בכחול,
מה שיגרום לבצורות בסל הלחם שלנו,
במקומות כמו המערב התיכון ומרכז אירופה,
ושיטפונות באחרים.
זה הולך להקשות על הקרקע
לעזור לנו לפתור את בעיות הרעב.
ולכן האוקיינוסים צריכים להיות הכי שופעים,
כך שהאוקיינוסים יוכלו לספק לנו
מזון רב ככל האפשר.
וזה משהו שהאוקיינוסים עשו
בשבילנו במשך זמן רב.
ככל שאנחנו יכולים ללכת אחורה, ראינו עליה
בכמות המזון שהינו מסוגלים להוציא
מהאוקיינוסים.
זה פשוט נראה כאילו זה ממשיך לגדול,
עד בערך 1980,
אז התחלנו לראות ירידה.
שמעתם על שיא תפוקת נפט.
אולי זה שיא התפוקה של דגים.
אני מקווה שלא. אני אחזור לזה.
אבל אתם יכולים לראות ירידה של 18 אחוז
בכמות הדגים שתפסנו בדגה העולמית
מאז 1980.
וזו בעיה גדולה, זה ממשיך.
הקו האדום ממשיך לרדת.
אבל אנחנו יודעים איך להפוך את זה,
ועל זה אני אדבר היום.
אנחנו יודעים איך להפוך את העקומה חזרה כלפי מעלה.
זה לא חייב להיות שיא התפוקה של דגים.
אם נעשה כמה דברים פשוטים באזורים מיועדים,
נוכל להביא את הדגה שלנו חזרה ולהשתמש בהם
כדי להאכיל אנשים.
ראשית אנחנו רוצים לדעת איפה הדגים,
אז בואו ראשית נביט באיפה הדגים.
מסתבר שהדגים, באופן נוח,
ממוקמים ברובם
באזורים החופיים של המדינות שלנו,
באזורים חופיים,
ואלה אזורים שלמדינות
יש שליטה משפטית בהם,
והם יכולים לנהל את הדגה שלהם
באזורים החופיים הלאה.
למדינות חופיות יש שליטה משפטית
עד לטווח של 200 מיילים ימיים,
באזורים שנקראים אזורים אקסלוסיבים כלכלית,
וזה דבר טוב שהם שולטים
בדגה באזורים האלה,
מפני שבעומק הים,
שהם האזורים הכהים יותר על המפה,
בימים העמוקים, זה קשה בהרבה לשלוט בדברים,
מפני שזה צריך להעשות בין לאומית.
אתם נכנסים להסכמים בין לאומיים,
ואם מישהו מכם עוקב אחרי הסכמי שינויי האקלים,
אתם יודעים שזה תהליך מאוד איטי,
מתסכל, ומייגע.
וכך שליטה לאומית בדברים
זה דבר נפלא להיות מסוגלים לעשות.
כמה דגים נמצאים למעשה באזורי החופיים האלה
יחסית למים העמוקים?
ובכן, אתם יכולים לראות פה בערך
פי שבעה יותר דגים באזורים החופיים
מבמים העמוקים,
אז זה מקום מושלם לנו להתמקד בו,
מפני שאנחנו יכולים למעשה לעשות הרבה.
אנחנו יכולים לשקם הרבה מהדגה שלנו
אם נתמקד באזורים החופיים האלה.
אבל כמה מהמדינות האלו יש לנו כדי לעבוד איתן?
יש משהו כמו 80 מדינות חופיות.
האם אנחנו צריכים לשקם ניהול דגה
בכל המדינות האלו?
אז שאלנו את עצמנו, בכמה מדינות
אנחנו צריכים להתמקד,
אם יודעים שהאיחוד הארופאי
מנהל דגה באופן קבוע
דרך מדיניות דגה משותפת?
אז אם נשיג ניהול דגה טוב
בכל האיחוד הארופאי, ונגיד, תשע מדינות אחרות,
כמה מהדגה שלנו נכסה?
מסתבר, שהאיחוד הארופאי פלוס תשע מדינות
מכסים בערך שני שליש מהדגה העולמית.
אם ניקח עד 24 מדינות פלוס האיחוד הארופאי,
נגיע ל 90 אחוז,
כמעט כל הדגה בעולם.
אז אנחנו חושבים שאנחנו יכולים לעבוד במספר מצומצם של מקומות
כדי לגרום לדגה לחזור.
אבל מה אנחנו צריכים לעשות במקומות האלה?
ובכן, בהתבסס על העבודה שלנו בארצות הברית
ובמקומות אחרים, אנחנו יודעים שיש
שלושה דברים עיקריים שאנחנו צריכים לעשות
כדי להחזיר את הדגה, והם:
אנחנו צריכים לקבוע מכסות או מגבלות
על כמה אנחנו לוקחים;
אנחנו צריכים להפחית את התפישות המשניות, שהן התפישות
המקריות וההרג של דגים שאנחנו לא מכוונים אליהם.
וזה מאוד מבזבז;
ושלוש, אנחנו צרכים להגן על סביבות מחייה
אזורי הדגירה, אזורי ההשרצה
שהדגים צריכים כדי לגדול ולהתרבות בהצלחה
כך שיוכלו לבנות מחדש את האוכלוסיות שלהם.
אם נעשה את שלושת הדברים האלה, אנחנו יודעים שהדגה תחזור.
איך אנחנו יודעים?
אנחנו יודעים מפני שראינו את זה קורה
בהרבה מקומות.
זו השקופית שמראה
את אוכלוסיות ההרינג בנורבגיה
שהתרסקה בשנות ה50.
היא ירדה, וכשהנורבגים הציבו גבולות,
או מכסות, על הדגה, מה קרה?
הדגה חזרה.
זו דוגמה נוספת, גם התרחשה בנורבגיה,
של הבקלה הארקטית הנורבגית.
אותו הדבר. הדגה התרסקה.
הם הציבו מגבלות על השלכה.
השלכה הם הדגים שהם לא מכוונים אליהם
והם מושלכים מהסיפון בבזבוז.
כשהם הציבו מגבלת השלכה,
הדגה חזרה.
וזה לא רק בנורבגיה.
ראינו את זה קורה במדינות
מסביב לעולם, פעם אחרי פעם.
כשהמדינות האלו נכנסות והן
מציבות מדיניות דגה ברת קיימא,
הדגה, שתמיד מתרסקת, כך נראה,
מתחילה לחזור.
אז יש הבטחה גדולה פה.
מה זה אומר לדגה העולמית?
זה אומר שאם ניקח את הדגה
שבירידה
ונוכל להעלות אותה, נוכל להגדיל אותה
עד 100 מליון טון מעוקב בשנה.
אז לא היה לנו את השיא התפוקה בדגה עדיין.
עדיין יש לנו הזדמנות
לא רק להחזיר את הדגים
אלא למעשה לקבל יותר דגים
שיכולים להאכיל יותר אנשים
משהם מאכילים עכשיו.
כמה יותר? עכשיו בערך,
אנחנו יכולים להאכיל בערך 450 מליון אנשים
בארוחת דגים ביום
בהתבסס על הדגה העולמית העכשווית,
שכמובן, אתם יודעים שהיא יורדת,
אז המספר ירד עם הזמן
אם לא נתקן אותו,
אבל אם נפעיל מדינויות ניהול דגה
כמו זו שדיברתי עליה
ב 10 עד 25 מדינות,
נוכל להעלות את המספר
ולהאכיל עד 700 מליון אנשים בשנה
בארוחת דגים בריאה.
אנחנו כמובן צריכים לעשות את זה בגלל
שזה דבר טוב לטפל בבעית הרעב,
אבל זה גם יעיל כלכלית.
מסתבר שדגים הם החלבון הכי משתלם
על הכוכב.
אם אתם מביטים בכמה חלבון דגים אתם מקבלים
לדולר מושקע
יחסית לכל חלבוני החי האחרים,
כמובן, דגים הם החלטה עסקית טובה.
זה גם לא מצריך הרבה אדמה,
משהו שנמצא במחסור,
יחסית למקורות חלבון אחרים.
וזה לא מצריך הרבה מים מתוקים.
זה מצריך הרבה פחות מים מתוקים מאשר,
לדוגמה, בקר,
כשאתם צריכים להשקות שדה
כך שתוכלו לגדל את האוכל למרעה של הפרות.
זה משאיר גם עקבת פחמן נמוכה,
יש עקבת פחמן קטנה
מפני שאנחנו צריכים לתפוש את הדגים.
זה דורש מעט דלק,
אבל כמו שאתם יודעים, לחקלאות יכולה להיות עקבת פחמן,
ולדגים יש עקבה קטנה בהרבה,
אז זה פחות מזהם.
זה כבר חלק גדול מהדיאטה שלנו,
אבל זה יכול להיות חלק גדול יותר,
שזה דבר טוב, מפני שאנחנו יודעים
שזה בריא לנו.
זה יכול להפחית את הסיכון לסרטן,
מחלות לב והשמנה.
למעשה, המנכ"ל שלנו אנדי שרפלס,
שהוא העלה את הרעיון, למעשה,
הוא אוהב להגיד שדגים הם החלבון המושלם.
אנדי גם מדבר על העובדה
שתנועת שימור האוקיינוסים שלנו באמת גדלה
מתנועת שימור האדמה,
ובשימור האדמה,
יש לנו בעיה שגיוון ביולוגי
נמצא במלחמה עם יצור מזון.
אתם צריכים לצמצם את היער המגוון
עם אתם רוצים לקבל שדה
כדי לגדל את התירס כדי להאכיל איתו אנשים,
אז יש מאבק גדול קבוע שם.
יש החלטה קשה קבועה
שצריכה להעשות בין
שני דברים מאוד חשובים:
שמירה על הגיוון הביולוגי והאכלת אנשים.
אבל באוקיינוסים, אין לנו את המלחמה הזו.
באוקיינוסים, הגיוון הביולוגי הוא לא במלחמה
עם שפע.
למעשה, הם מיושרים.
כשאנחנו עושים דברים שמיצרים גיוון,
אנחנו למעשה נעשים יותר שופעים,
וזה חשוב כדי שנוכל להאכיל אנשים.
עכשיו, יש קאטץ'.
מישהו הבין את זה? (צחוק)
דיג בלתי חוקי.
דיג בלתי חוקיחותר תחת סוג זה
של ניהול דגה ברת קיימא שעליה אני מדברת.
זה יכול להיות כשאנחנו דגים דגים עם ציוד
שנאסר,
כשאתם דגים דגים במקומות בהם אתם לא אמורים לדוג,
אתם תופסים דגים בגודל הלא מתאים או ממין לא נכון.
דיג בלתי חוקי מרמה את הצרכן
וזה גם מרמה את הדייגים ההוגנים,
וזה חייב להפסק.
הדרך בה דגים לא חוקיים נכנסים לשווקים שלנו היא דרך הונאות מאכלי ים.
אולי שמעתם על זה.
זה כשדגים מתויגים כמשהו שהם לא.
חשבו על הפעם האחרונה שאכלתם דג.
מה אכלתם?
האם אתם בטוחים במה שזה היה?
מפני שבדקנו 1,300 סוגים שונים של דגים
ובערך שליש מהם
לא התאימו לתגית.
סנאפר, תשעה מתוך 10 סנאפרים לא היום סנאפרים.
חמישים ותשעה אחוזים מהטונה שבדקנו
היו מתוייגים לא נכון.
וסנאפר אדום, בדקנו 120 דוגמאות,
ורק שבע מהן היו באמת סנאפר אדום,
אז בהצלחה למצוא סנאפר אדום.
מאכלי ים עוברים שרשרת אספקה מאוד מסובכת,
ובכל שלב בשרשרת האספקה,
יש הזדמנות להונאת מאכלי ים,
אלא אם יש לנו מעקב.
מעקב הוא דרך בה תעשיית מאכלי הים
עוקבת אחרי מאכלי ים מהסירה לצלחת
כדי לדאוג שהצרכן יוכל לדעת
מאין הגיע האוכל.
זה דבר באמת חשוב.
זה נעשה על ידי חלק מהתעשיה, אבל לא מספיק,
אז אנחנו דוחפים חוק בקונגרס
שנקרא חוק מאכלי הים הבטוחים,
ואני מאוד מתרגשת היום להודיע על ההכרזה
של עצומת השפים, בה 450 שפים
חתמו על עצומה שקוראת לקונגרס
לתמוך בחוק מאכלי הים הבטוחים.
יש הרבה שפים סלבריטאים שאתם אולי מכירים --
אנתוני בורדיין, מריו בטלי,
ברטון סיבר ואחרים --
והם חתמו עליה מפני שהם מאמינים
שלאנשים יש את הזכות לדעת
מה הם אוכלים.
(מחיאות כפיים)
הדייגים גם אוהבים אותו, אז יש סיכוי טוב
שנוכל להשיג את התמיכה שאנחנו צריכים
כדי להעביר את החוק,
וזה מגיע בזמן קריטי,
מפני שזו הדרך בה אנחנו עוצרים הונאת מאכלי ים,
זו הדרך בה אנחנו עוצרים דיג לא חוקי,
וזו הדרך בה אנחנו דואגים
שהמכסות, ההגנה על אזורי המחייה,
וההפחתה בתפיסות המשניות יכולות לעשות את העבודות
שהם צריכים לעשות.
אנחנו יודעים שאנחנו יכולים לנהל את הדגה שלנו באופן בר קיימא.
אנחנו יודעים שאנחנו יכולים לייצר
ארוחות בריאות למאות מליוני אנשים
שלא משתמשים באדמה, שלא צריכים הרבה מים,
יש להם תביעת פחמן קטנה,
ויעילים כלכלית.
אנחנו יודעים שהצלת האוקיינוסים
יכולה להאכיל את העולם,
ואנחנו צריכים להתחיל עכשיו.
(מחיאות כפיים)
תודה לכם. (מחיאות כפיים)