Моя перша любов - любов до нічного неба.
Любов - складна річ.
Ви бачите надглибоку панораму космічного телескопа Хаббл,
це одне із зображень найвіддаленіших частин нашого всесвіту.
Все, що ви бачите - це галактики,
в кожній - мільярди зірок.
А найвіддаленіша від нас за трильйон трильйонів кілометрів.
Як у астрофізика, у мене є чудовий привілей - вивчати
деякі з найнезвичайніших об'єктів нашого всесвіту.
Об'єкти, які захоплювали мене з дитинства і впродовж всієї кар'єри -
це надмасивні гіперактивні чорні діри.
Вони мають масу від 1 до 10 мільярдів мас нашого Сонця.
Ці галактичні чорні діри поглинають речовину
більш ніж у 1 000 разів швидше,
за «нормальні» надмасивні чорні діри.
(Сміх)
Ці дві особливості,
поряд з деякими іншими, роблять їх квазарами.
Тим часом об'єкти, які я вивчаю,
виробляють одні з найпотужніших потоків частинок,
які коли-небудь спостерігалися.
Ці вузькі потоки звуться струменями
і рухаються зі швидкістю, яка дорівнює 99,99% швидкості світла,
іноді вони спрямовані прямо на Землю.
Ці гіперактивні надмасивні чорні діри, які спрямовують частинки на Землю,
звуться блазарами або квазарами, що сяють.
Особливість блазарів у тому, що вони є одними з найбільш
ефективних у всесвіті прискорювачів частинок.
Вони надсилають неймовірну кількість енергії крізь галактику.
Перед вами блазар, яким його бачить художник.
"Тарілка", з якої речовина потрапляє в чорну діру,
називається акреційним диском,
тут він зображений блакитним.
Частина цієї речовини розмазана навколо чорної діри,
частина розігнана до скаженої швидкості
в струмені, який зображено білим.
Хоча блазари трапляються рідко,
процес втягування речовини через диск
та викидання через струмінь, зустрічається частіше.
Ми поступово віддаляємося від системи блазару,
щоб показати її приблизне місце в масштабах галактики.
Крім підрахунку того, що входить, а що виходить,
одна з найпопулярніших тем в астрофізиці блазарів -
це звідки з'являється струменеве випромінювання з надвисокими енергіями.
У цьому зображенні мене цікавить, де формується ця біла маса,
і, внаслідок цього, чи є який-небудь зв'язок між струменем
і речовиною акреційного диска.
Точні відповіді на ці питання
були практично недоступні до 2008 року,
коли NASA запустила новий телескоп, який краще вловлює гамма-промені,
тобто світло з енергіями в мільйони разів більше,
ніж звичайний рентгенівський апарат.
Я порівнюю зміни даних гамма-випромінювання
та світла у видимій частині спектру день до дня, та рік до року,
щоб краще визначити місцезнаходження джерела гамма-випромінювання.
Мої дослідження показують, що в деяких випадках
джерела формуються набагато ближче до чорної діри,
ніж ми припускали раніше.
Коли ми з більшою впевненістю
зможемо визначити, де формується джерело,
ми зможемо краще зрозуміти, як розганяються частинки,
і повністю описати ці динамічні процеси,
які формують одні з найбільш дивовижних об'єктів нашого всесвіту.
Це все почалося як історія кохання.
Такою вона і залишається.
Ця любов перетворила мене з цікавої дівчинки, яка дивиться на зорі,
в професійного астрофізика,
який стоїть на порозі небесних звершень.
Хто б міг подумати, що гонитва за небесами
дасть таку міцну основу моєму покликанню тут, на Землі.
Та й чи колись знали ми, куди перший поклик кохання
може привести нас насправді?
Дякую.
(Оплески)