Min första kärlek var natthimlen.
Kärlek är komplicerat.
Ni tittar på en genomflygning av Hubbleteleskopets Ultra-Deep Field,
en av de mest avlägsna bilder av vårt universum
som någonsin observerats.
Allt ni ser här är galaxer,
bestående av miljarder stjärnor vardera.
Den bortersta galaxen är en biljon biljoner kilometer bort.
Som astrofysiker har jag det otroliga privilegiet att studera
några av de mest exotiska objekten i vårt universum.
De objekt som har fängslat mig från första förälskelsen
och genom min karriär är supermassiva, hyperaktiva svarta hål.
De väger en till tio miljarder gånger mer än massan hos vår egen sol,
och dessa galaktiska svarta hål slukar material
i en takt av uppåt 1 000 gånger mer
än ett "genomsnittligt" supermassivt svart hål.
(Skratt)
Dessa två karaktärsdrag,
och några fler, gör dem till kvasarer.
Samtidigt producerar objekten jag studerar
några av de kraftigaste partikelströmmar
som någonsin observerats.
Dessa smala strömmar, jetströmmar,
rör sig i 99,99% av ljusets hastighet,
och är riktade rakt mot jorden.
Dessa supermassiva, hyperaktiva svarta hål som riktar sig mot jorden
med jetströmmar, kallas blasarer.
Det som gör blasarer speciella är att de är några av universums
mest effektiva partikelacceleratorer, som transporterar otroliga mängder energi
genom en galax.
Här ser man en konstnärs föreställning om en blasar.
Middagstallriken från vilken material faller ner på det svarta hålet
kallas ackretionsskivan,
den visas här i blått.
En del av materialet slungas runt det svarta hålet
och accelererar till galet höga hastigheter
i jetströmmen som här visas i vitt.
Trots att blasarsystemet är ovanligt,
är processen där naturen drar in material via en skiva
och sedan kastar ut en del av det i en jetström, mer vanligt.
Vi ska slutligen zooma ut ur blasarsystemet
för att visa dess relation till det större galaktiska sammanhanget.
Bortom den kosmiska bokföringen av vad som kommer in och åker ut,
är ett av de hetaste ämnena inom blasar-astrofysik just nu
varifrån jetströmmarna med mest energi kommer från.
I den här bilden är jag intresserad av var den vita klumpen skapas
och om det, som resultat av detta, finns en relation mellan jetströmmen
och materialet från ackretionsskivan.
Tydliga svar på den frågan
var nästan omöjliga att få innan 2008, då NASA skickade upp ett teleskop
som är bättre på att fånga upp gammastrålning,
ljus med energi som är en miljon gånger större
än en normal röntgenstråle.
Jag jämför variationer mellan gammastrålning
och synligt ljus, från dag till dag, år till år,
för att kunna hitta dessa klumpar av gammastrålning.
Min forskning visar att i vissa fall
skapas dessa klumpar mycket närmare svarta hål
än vi först trodde.
Ju säkrare vi blir på att lokalisera
var dessa klumpar av gammastrålning skapas,
desto bättre kan vi förstå hur jetströmmarna accelererar,
och slutligen avslöja den dynamiska process
i vilken några av universums mest fascinerande objekt skapas.
Det startade som en kärlekshistoria.
Och det är fortfarande en.
Denna kärlek förvandlade mig från en nyfiken, stjärnskådande ung flicka
till en professionell astrofysiker,
på väg mot himlastormande upptäckter.
Vem kunde ana att min jakt efter universum
skulle förankra mig så djupt i mitt uppdrag här på jorden.
Men så är det ju, när vet man nånsin vart kärlekens första pirrande
ska ta en.
Tack.
(Applåder)