Mojí první láskou byla noční obloha.
Láska je komplikovaná.
Díváte se na průlet ultrahlubokým polem Hubbleova teleskopu,
jedním z nejvzdálenějších pozorovaných snímků našeho vesmíru.
Vše, co tu vidíte, jsou galaxie,
každá tvořená miliardou hvězd.
A nejvzdálenější galaxie je bilion bilionů kilometrů daleko.
Jako astrofyzička mám úžasnou čest studovat
jedny z nejexotičtějších objektů v našem vesmíru.
Objekty, které mě pohltily, od první zamilovanosti skrze celou mou kariéru,
jsou obří, hyperaktivní černé díry.
Vážící jednou až 10 miliard krát tolik co naše Slunce,
tyto galaktické černé díry žerou materiál
rychlostí vyšší než 1 000 násobek
"průměrné" supermasivní černé díry.
(Smích)
Tyto dvě charakteristiky,
spolu s několika dalšími, z nich dělají kvasary.
Zároveň objekty, které studuji
produkují jedny z nejsilnějších proudů částic,
kdy pozorovaných.
Tyto úzké proudy, zvané trysky,
se pohybují rychlostí 99.99 procent rychlosti světla
a jsou namířeny přímo na Zemi.
Tyto tryskové, na Zemi namířené, hyperaktivní a supermasivní černé díry
se nazývají blazary, nebo žhavé kvasary.
Co je na blazarech tak zajímavé je, že jsou jedny z nejefektivnějších
vesmírných urychlovačů částic,
přepravující neuvěřitelné množství energie skrze galaxii.
Tady ukazuji uměleckou koncepci blazaru.
Jídelní talíř, u kterého materiál padá na černou díru
se nazývá akreční disk,
zde ukázáno modře.
Část tohoto materiálu je rozházena okolo černé díry
a zrychlena na neuvěřitelně vysoké rychlosti
v trysce, zde ukázáno bíle.
Ačkoli je systém blazaru vzácný,
proces, kterým příroda vtahuje materiál pomocí disku
a poté ho část vystřelí ven pomocí trysky je běžnější.
Postupně si oddálíme systém blazaru,
abychom si ukázali přibližný vztah k většímu galaktickému kontextu.
Kromě kosmického počítání, co jde dovnitř a co ven,
je právě nyní jedním ze žhavých témat v astrofyzice blazarů,
odkud se bere trysková emise s největší energií.
Na tomto obrázku mě zajímá, kde se tvoří tento flek
a zda výsledkem je nějaký vztah mezi tryskou
a materiálem akrečního disku.
Jasné odpovědi na tuto otázku
byly téměř zcela nepřístupné do roku 2008,
kdy NASA uvedla nový teleskop, který lépe detekuje paprsky gamma světla -
tedy světla s energiemi milion krát vyššími
než běžný rentgen.
Průběžně porovnávám variace mezi daty paprsku gamma světla
a daty viditelného světla, den za dnem, rok za rokem,
abych lépe lokalizovala tyto fleky gamma paprsku.
Můj výzkum ukazuje, že v některých případech
se tyto fleky tvoří mnohem blíže černé díře,
než jsme si původně mysleli.
S tím jak jistěji lokalizujeme,
kde se tyto fleky gamma paprsku tvoří,
dokážeme lépe porozumět, jak se zrychlují trysky
a nakonec odhalit dynamické procesy,
kterými jsou tvořeny některé z nejúžasnějších objektů ve vesmíru.
Toto všechno začalo jako příběh lásky.
A pořád jím je.
Tato láska mě proměnila ze zvědavé mladé dívky, co pozoruje hvězdy,
v profesionální astrofyzičku,
na stopě nebeskému objevu.
Kdo by řekl, že honit se za vesmírem,
mě natolik ukotví v mé misi zde na Zemi.
Ale vlastně, kdy víme, kam nás první třepot lásky
opravdu zanese.
Děkuji.
(Potlesk)