Нощното небе е първата ми любов.
Любовта е сложна.
Виждате снимка на свръхдълбокия космос от космическия телескоп Хъбъл,
едно от най-далечните изображения на Вселената ни, видяни някога.
Това, което виждате тук е галактика,
която се състои от милиарди звезди.
А най-далечната галактика се намира на трилиони, трилиони километри.
Като астрофизик имам невероятната привилегия да изучавам
някои от най-екзотичните обекти в нашата Вселена.
Обектите, които ме плениха от пръв поглед в кариерата ми
са супермасивните, хиперактивни черни дупки.
С тегло до 10 милиарда пъти масата на нашето Слънце,
тези галактически черни дупки поглъщат материя
с повече от 1000 пъти по-голяма скорост
от "средностатистическата" супермасивна черна дупка.
(Смях)
Тези две характеристики,
заедно с още няколко, ги правят квазари.
В същото време обектите, които изучавам
произвеждат едни от най-мощните потоци от частици,
наблюдавани някога.
Тънките потоци, наречени струи,
се движат с 99,99 процента от скоростта на светлината
и са насочени право към Земята.
Тези струйни, насочени към Земята, хиперактивни и супермасивни черни дупки
се наричат блазари или ярки квазари.
Това, което прави блазарите толкова специални е фактът, че те са едни от
най-ефективните ускорители на частици във Вселената
и пренасят невероятни количества енергия през галактиката ни.
Тук показвам представата за блазар на един художник.
Чинията, през която материята попада в черната дупка
се нарича акреционен диск,
тук е показан в синьо.
Част от тази материя се изстрелва около черната дупка
и се ускорява до ненормално високи скорости
в струята, показана тук в бяло.
Въпреки, че системите-блазари са редки,
процесът, с който природата поглъща материя чрез диск
и после изхвърля част от нея в струя навън е по-често срещан.
Накрая ще излезем от системата-блазар,
за да покажем приблизителната ѝ връзка с по-широкия галактически контекст.
Освен космическото счетоводство за това колко материя влиза и колко излиза,
една от актуалните теми в астрофизиката на блазарите сега е
откъде идва изхвърлянето на най-високоенергийната струя.
На тази снимка ме интересува къде се образува бялото петно
и дали, в края на краищата, има някаква връзка между струята
и материята на акреционния диск.
Категоричните отговори на този въпрос
бяха почти напълно невъзможни до 2008,
когато НАСА изстреля нов телескоп, който улавя по-добре гама лъчите –
това е светлина с милион пъти по-голяма енергия
от тази на обикновения рентгенов преглед.
Сравнявам едновременно вариации на данните за гама лъчите
и данните за видимата светлина ден по ден и година по година,
за да локализирам по-добре петната от гама лъчи.
Изследването ми показва, че в някои случаи
тези петна се образуват много по-близо до черната дупка,
отколкото мислехме в началото.
Щом локализираме с по-голяма сигурност
къде се образуват петната от гама лъчи,
ще можем да разберем по-добре как се ускоряват струите
и най-после ще разкрием динамичните процеси,
чрез които се формират някои от най-пленителните обекти във Вселената ни.
Всичко това започна като любовна история.
И все още е.
Тази любов ме превърна от едно любопитно момиче, гледащо звездите
в професионален астрофизик
на прага на прекрасно откритие.
Кой би казал, че стремежът към Вселената
ще ме приземи толкова здраво с мисията ми тук, на Земята.
Все пак, знаем ли някога къде наистина ще ни отведат
първите любовни трепети?
Благодаря ви.
(Аплодисменти)