Da li ste ikada videli sliku bebe Isusa iz srednjeg veka
kako sedi ili stoji na majčinom krilu
i zapitali se zašto je ona tako velika?
Slike poput Čimabueve Madone na tronu sa anđelima
ili Dučove Maeste
takođe deluju neproporcionalno.
Kada bi Marija ustala, čini se,
anđeli na slici bili bi visoki kao njena cevanica,
a njen torzo bi bio nesrazmerno mali
u poređenju sa njenim nogama.
Možda ste pomislili da umetnik nije bio dovoljno vešt da slika realistično
ili mu je nedostajalo matematičko poznavanje perspektive.
Međutim, to nije cela priča.
Da bismo razumeli zašto, moramo se vratiti u pozni peti vek
kada su grad Rim napali Goti.
Rim je izgrađen u mermeru i trebalo je da traje večno.
Godinama je predstavljao
vrhunac ljudske civilizacije,
stoga je njegovo uništenje ostavilo ogromnu prazninu.
Teolozi, koji su propovedali o svetu izvan fizičkog,
počeli su da privlače publiku dok se Rim rušio,
a hrišćanstvo je počelo da ispunjava prazninu koje je ostavilo carstvo.
Kao zamenu za fizičku lepotu Rima,
hrišćanstvo je ponudilo metafizičku lepotu vrline
i večni raj
koji se ne može uništiti kao Rim.
Nakon pada Rima,
teolozi ranog srednjeg veka udaljili su se od fizičke lepote,
odbacujući je zarad unutrašnje lepote.
Tvrdili su da, dok je fizički svet privremen,
vrlina i vera su večne.
Lepi predmeti mogu dovesti do pogrešnog obožavanja objekta
umesto odavanja počasti Bogu.
Tvrdi se da se početkom šestog veka propovednik Sveti Benedikt,
nakon što je mislio na lepu ženu,
bacio u trnoviti žbun
i kroz svoju patnju
povratio fokus na duhovnu lepotu.
Bojao se da će mu želja za lepom ženom
odvući pažnju sa želje da voli Boga.
Kako je evropska civilizacija izvršila prelaz od carevina
prema religiji,
manastiri su postali čuvari znanja,
što je značilo da klasične knjige
koje su veličale fizička zadovoljstva
nisu bile prepisivane niti zaštićene.
Bez zaštite, postale su žrtve prirodnog propadanja,
požara, poplava ili štetočina,
a bez pomoći monaha u prepisivanju novih primeraka,
ti tekstovi i filozofije koje su prenosili
nestali su u zapadnoj Evropi
i zamenila su ih dela ljudi poput Svetog Benedikta,
što nas vraća na ove prikaze Isusa i Marije.
Budući da je hrišćanstvo tako revnosno odbacivalo fizičku lepotu,
ovi srednjovekovni umetnici su sa namerom izbegavali
estetski prijatne forme.
U početku, ukrasi za crkve ili dvorove
bili su ograničeni na zanimljive geometrijske oblike,
što može biti prijatno
bez podsticanja grešnih misli o fizičkom zadovoljstvu.
Sa napredovanjem srednjovekovnog perioda,
prikazi Isusa i Marije su tolerisani,
ali se umetnik jasno potrudio da Mariju pokrije velom
i dao joj je nesrazmerno velike noge
sa tim ogromnim cevanicama.
Ostao je strah da bi lep Marijin crtež
mogao podstaći posmatrača da voli sliku
ili Marijin fizički oblik,
umesto vrline koju ona treba da predstavlja.
Dakle, iako može biti zabavno misliti da možemo da slikamo
realističnije od Čimabuea ili Duča,
moramo se prisetiti da su oni imali drugačije ciljeve
kada bi uzeli četkicu za slikanje.