John Singleton Copley, Chlapec s létající veverkou (Henry Pelham), 1765
Představte si, že se chcete stát umělcem, ale žijete ve městě, kde nejsou
v podstatě žádní umělci, umělecké školy, muzea ani galerie
a nikdo, kdo bych si chtěl kupovat vážné malby. Toto je situace,
ve které se John Singleton Copley ocitl v Bostonu v 60. letech 18. století.
Díváme se na portrét Copleyho nevlastního bratra.
Toto je Henry Pelham a malba je nazvaná "Chlapec s létající veverkou"
Pro někoho, kdo je z velké části samouk, je ta malba dost pozoruhodná,
můj pohled nejprve směřoval na obličej, na nádherný červený závěs,
který upoutal moji pozornost a orámoval krásně jeho tvář, ale když se dodívám,
tak můj pohled sklouzne dolů, na jeho rameno a po paži dolů až k ruce.
A jen se podívejte na preciznost, se kterou jsou utvořeny konečky prstů.
Jsou tak krásné a volně drží zlatý řetízek.
Můj pohled sklouzne, samozřejmě k veverce, je úžasně roztomilá,
okusuje malý oříšek, a spojuje vše s oblastí, kde se jeho tmavý kabát na zádech
setkává s bílým kabátem na břiše.
Ten zrcadlí okraj manžet. A pak na manžetách, na jedné straně máte
zachycené světlo a na bližší straně máte oblast ve stínu,
což je krásná hra střídání jednotlivých prvků proti sobě.
Zatímco je to portrét jeho nevlastního bratra, je to také druh ukázkového díla.
Roku 1765, kdy bylo dílo namalováno, byl již považován za profesionálního malíře
v Bostonu. Chtěl však mnohem více. Copley také věděl, že je portrétní malba
na dně v hierarchii námětů tvořených na akademiích v Evropě, nejvýše byly
malby náboženské, mytologické, historické. Portréty a zátiší byly nejméně ceněné.
Byly to však portréty, které lidé v nových amerických městech chtěli nejvíce.
Ano, bohatá elita Bostonu začala skutečně rozpoznávat hodnotu vlastních portrétů.
Ale Copley se chtěl dostat ještě dále. Věděl, že evropská malba byla něco více,
a tak tato malba byla vytvořena, jak bylo řečeno, jako ukázkové dílo,
aby zjistil, zda může obstát v porovnání s evropskými akademiemi
Takže dílo zabalil do zavazadla někoho, kdo jel do Londýna, kde se také zalíbilo
americkému malíři jménem Benjamin West, který žil v Londýně a byl dosti úspěšný.
Líbilo se také siru Joshuovi Reynoldsovi, prezidentu Královské akademie v Anglii.
První věc, které si můžeme povšimnout je, že se nedíváme na přední část obličeje
postavy, díváme se na něj ze strany, takže vidíme, že Copley ukazuje
svou schopnost malovat i další díla, nejen portréty.
Ale také žánrové malby se scénami z každodenního života,
Myslím si, že Copley chtěl ukázat, co umí vytvořit v rámci perspektivního zobrazení,
což je skutečně složitá věc, když se podíváte na pravou ruku sedícího,
uvidíte, že je v perfektní perspektivě, stejně tomu je u hrany stolu.
Když se tato malba dostala do Evropy, sir Joshua Reynold ji skutečně chválil,
ale také mu sdělil, aby se přijel školit do Londýna, než bude pozdě, tedy
než se jeho styl a vkus zkazí nebo zafixuje bezvýznamnou prací.
Což dává perfektní smysl, jelikož Anglie byla malířskou mocností. Sám Copley cítil,
že situace v Bostonu je tak nehostinná, že se umělci stáhli a byli jako ševci.
Takže Copley si je jasně vědom limitů Bostonu a limitů kolonií.
Vždy věděl, že portréty, které dělal, jsou nízkou formou umění, ale byl také,
jistým způsobem, velice praktický. Věděl, že to je to, co lidé chtějí a
on to uměl dělat mistrně a krásně. Pocit, že nemaluje velkolepé historické,
mytologické a náboženské malby v něm však stále přetrvává.
Zároveň ví, že velikosti evropské tradice nemůže konkurovat.
Takže zde máme tuto nádhernou a ambiciózní malbu, která umisťuje
Johna Singletona Copleyho do jednoho velice specifického historického momentu.