Mindegy, ki ön és hol él,
biztos, hogy van legalább egy olyan ismerőse,
akitől időnként megkapja ezeket az üzeneteket.
Tudják, melyekről beszélek.
Amik gyanús állításokat, összeesküvés-elméleteket tartalmaznak.
Valószínűleg már blokkolta is őket a Facebookon,
mert ilyesmiket posztoltak.
Ez a kép egy banánt ábrázol,
furcsa vörös kereszttel a közepén.
A hozzá tartozó szöveg arra figyelmeztet,
hogy ne együnk olyan gyümölcsöt, ami így néz ki,
mert vért fecskendezhettek bele,
méghozzá HIV-vírussal fertőzöttet.
Legfelül pedig az üzenet egyszerűen ennyi:
"Továbbítsa, és életet ment!"
Tényellenőrzők már évek óta cáfolják ezt a posztot,
de a szóbeszéd mégis makacsul tovább él.
Zombi szóbeszéd.
És persze valótlanság az egész.
Hajlamosak vagyunk rálegyinteni egy ilyen példára:
"Ugyan már, ki dől be ennek?"
De a zombi szóbeszéd pont azért nem hal ki,
mert az emberek legmélyebb félelmeire játszik rá
saját maguk és szeretteik biztonságával kapcsolatban.
Ha önök is ugyanannyit tanulmányozzák a tévinformációkat, mint én,
akkor tudják, hogy ez csupán egy példa a sok közül,
mely az emberek félelmeire, sebezhetőségére épít.
Világszerte naponta újabb és újabb mémek bukkannak fel az Instagramon,
melyek arra buzdítanak, hogy ne oltassuk be gyerekünket.
YouTube-videókban elmagyarázzák, hogy a klímaváltozás merő kitaláció.
És bárhova nézünk, posztok tömkelege heccel mások ellen
faji, vallási vagy szexuális alapon.
Hadd mutassam be önöknek korunk egyik legnagyobb kihívását!
Hogyan tartsuk meg az internetet a szólásszabadság színhelyének,
miközben azt is biztosítjuk, hogy az ott terjedő tartalmak
nem okoznak jóvátehetetlen károkat demokráciáinkban, közösségeinkben,
fizikai és mentális egészségünkben?
Információs korban élünk,
ám a legfontosabb valuta, melytől mind függünk – vagyis az információ –,
kezd megbízhatatlanná válni,
sőt, időnként kifejezetten veszélyesnek tűnik.
Ez részben a közösségi platformok rohamos terjedésének köszönhető,
amelyeket lapozgatva
egymás mellett jelennek meg tények és hazugságok,
bármiféle megkülönböztető jelzés nélkül.
És Istenem, az ezzel kapcsolatos szóhasználatunk is mennyire zűrzavaros!
Imádjuk az "álhír" kifejezést,
annak ellenére, hogy rendkívül félrevezető!
Mégis számos jelenségre ráhúzzuk, amelyek valójában mást jelentenek:
a hazugságra, a pletykára, a kitalációra, az összeesküvésre, a propagandára.
Bárcsak ne használnánk többé olyan kifejezést,
melyet a politikusok világszerte magukévá tettek
pártállástól függetlenül,
hogy segítségével a szabad és független sajtót támadják.
(Taps)
Szakértő sajtóra van szükségünk, most jobban, mint eddig bármikor.
Ezek a tartalmak egyébként még csak nem is hasonlítanak hírekre.
Ezek mémek, videók, közösségi posztok.
És legtöbbjük nem "ál", hanem félrevezetés.
Hajlamosak vagyunk arra koncentrálni, hogy mi igaz és mi hamis.
De ennél aggasztóbb az, hogy e posztok fegyverként használhatók.
A leghatékonyabb tévinformáció ugyanis az,
aminek van némi igazságtartalma.
Nézzük példaként ezt a tweetet
Londonból 2017 márciusából,
a Westminster-hídon történt terrorista támadás utánról.
Ez eredeti fotó, nem hamisítvány.
A képen szereplő nőt később meginterjúvolták,
és elmagyarázta, hogy nagyon megrázták az események.
Éppen egy szerettével beszélt telefonon,
és hogy tiszteletből nem figyelt az áldozatra.
Mégis elterjedt az interneten a fotó, mégpedig iszlámellenes feliratokkal,
olyan hashtagekkel, mint pl. #BanIslam.
Ha ön a Twitter munkatársa lenne, mit tenne?
Levenné az oldalról, vagy fent hagyná?
Az én ösztönös, érzelmi reakcióm az lenne: vegyük le.
Nem tetszik a körítése.
De a szólásszabadság alapvető emberi jog,
és ha minden, számunkra kényelmetlen szöveget letörlünk,
akkor nagy a gond.
Ez egyértelmű ügynek tűnik,
de a legtöbb poszt nem az.
Hihetetlenül nehéz meghúzni a határvonalat:
amit egyikünk jószándékú döntésnek tart,
az más számára egyértelmű cenzúrázás.
Már tudjuk, hogy ez a felhasználói fiók, a Texas Lone Star,
egy orosz, tévinformációkat terjesztő kampány része volt,
közben már törölték.
Ettől megváltozna a véleménye?
Az enyém biztosan,
hiszen most már szervezett kampányról beszélünk,
amivel viszályt akarnak kelteni.
Azoknak üzenem, akik azt hiszik,
hogy a mesterséges intelligencia majd megoldja minden problémánkat:
azt hiszem, egyetérthetünk, hogy hosszú még az út,
amíg az MI értelmezni tudja az ilyen posztokat.
Hadd fejtsek ki itt három összetartozó gondolatot,
amik miatt a helyzet olyan bonyolult,
aztán pedig lássuk, hogyan nézhetünk szembe ezekkel a kihívásokkal.
Először is: sosem észérvek alapján közelítünk egy információhoz,
hanem érzelmi alapon.
Nem igaz, hogy a tények mindent a helyükre tesznek,
mert az algoritmusok, melyek meghatározzák, mit látunk,
úgy vannak beállítva, hogy érzelmi reakcióinkat jutalmazzák.
Ha éppen félünk,
a lebutított történetek, az összeesküvés-elméletek,
és a gyűlöletbeszéd óriási hatást gyakorol ránk.
Ezenkívül e cégek üzleti modellje
a figyelemfelkeltésen alapul,
ezek az algoritmusok tehát mindig az érzelmekre fognak építeni.
Másodszor: e tartalmak többsége nem törvényellenes.
Más lenne a helyzet,
ha gyerekek szexuális bántalmazását jelenítenék meg,
vagy ha erőszakra bujtanának.
Teljesen törvényes az, ha valaki hazugságot posztol.
Sokat beszélünk a "problémás", "káros" tartalmak törléséről,
anélkül, hogy meghatároznánk, mit értünk ez alatt.
Mark Zuckerberg például nemrégiben
az internetes tartalmak világszintű szabályozására hívott fel.
Ez azért aggályos,
mert láthatjuk, hogy a kormányok világszerte elhamarkodott,
stratégiai alapú döntéseket hoznak ez ügyben,
ami viszont súlyos következményekhez vezet
az internetes tartalmakat illetően.
Ha el is tudnánk dönteni, mit jelentessünk meg és mit töröljünk,
még sosem volt dolgunk ekkora mennyiségű tartalommal.
Másodpercenként több milliónyi új poszt jelenik meg
szerte a világon,
különböző nyelveken,
különböző kulturális közegekben.
Egyszerűen nem létezik hatékony módszerünk arra,
amivel ilyen mennyiségű tartalmat moderáljunk,
akár emberi erőforrások, akár a technológia segítségével.
Harmadszor: e cégek – a Google, a Twitter, a Facebook, a WhatsApp –
egy tágabb információs ökoszisztéma részei.
Csábító mindig őket hibáztatni, de az az igazság,
hogy a tömegkommunikáció és választott képviselőink
pont ugyanígy tudnak terjeszteni tévinformációkat, ha akarnak.
Ahogy mi magunk is, amikor gondolkozás nélkül továbbítunk
félrevezető, viszályt keltő posztokat.
Mi is növeljük az információ-szennyeződést.
Tudom, hogy jó lenne ezt egyszerűen megoldani.
De nem létezik egyszerű megoldás.
A megoldásnak nagyszabásúnak kell lennie, az egész internetre kiterjedőnek,
és igen, e platformok valóban ezen a szinten dolgoznak.
De vajon rájuk bízhatjuk e problémák megoldását?
Próbálnak ők tökéletesedni, ez igaz.
Mégis legtöbben úgy véljük, ne világcégek döntsenek
az igazság és méltányosság kérdéseiről a világhálón.
És azt hiszem, ebben e platformok is egyetértenének velünk.
Jelenleg amúgy is a saját házi feladatukkal vannak elfoglalva.
Bár azt hangoztatják,
az általuk kidolgozott intervenciós eljárások működnek,
mégis lehetetlen ezeket az állításokat független módon megerősíteni,
hiszen ők maguk írják saját átláthatósági jelentéseiket.
(Taps)
És szögezzük le, hogy a legtöbb változtatás akkor történik,
miután újságírók oknyomozásba kezdenek,
és rámutatnak olyan torzulásokra és tartalmakra,
melyek szemben állnak a közösségi irányelvekkel.
Igen, e cégeknek fontos szerep jut ebben a folyamatban,
de nem kell, hogy ők végezzék az ellenőrzést.
És mi a helyzet a kormányokkal?
Sokan hiszik, hogy a világszintű szabályozás az utolsó reményünk
információs környezetünk megtisztítása érdekében.
De én csak törvényhozókat látok, akik megpróbálnak lépést tartani
a gyors technológiai fejlődéssel.
És ami még rosszabb, hogy sötétben tapogatóznak,
hisz nem férnek hozzá olyan adatokhoz,
amelyek segítségével megértenék, mi történik e platformokon.
És különben is: melyik kormányra bíznánk rá e munkát?
Világszinten kell cselekednünk, nem nemzeti szinten.
A hiányzó láncszem tehát mi magunk vagyunk.
Azok az emberek, akik naponta használják e technológiát.
Létrehozható olyan infrastruktúra, mely a minőségi információkat támogatja?
Én azt hiszem, igen,
és van is néhány ötletem, mit tehetnénk ez ügyben.
Először is: ha valóban be akarjuk vonni a nyilvánosságot,
forduljunk inspirációért a Wikipédiához.
Ott látjuk, mi minden lehetséges.
Nem tökéletes, ez igaz.
De itt bebizonyosodott, hogy megfelelő struktúrával,
átfogó szemlélettel és átláthatósággal
olyasmit alkothatunk, ami kivívja legtöbbünk bizalmát.
Meg kell találnunk az utat
a felhasználók kollektív tudásához és tapasztalatához.
Különösen igaz ez a nők, a színes bőrűek
és a kisebbségek esetére.
Tudják, miért?
Mert ha gyűlöletkeltésről és tévinformációkról van szó,
ők a szakértők, hiszen volt ebben részük bőven.
És bár évek óta próbálják felhívni a figyelmet a problémára,
mégsem hallgat rájuk senki.
Ennek meg kell változnia.
Ki tudunk tehát építeni egy Wikipédiát, amiben mindenki megbízik?
Melyben a felhasználók véleménye is kifejezésre jut?
E vélemények befolyásolhatnák a nehéz moderálási döntéseket.
Visszajelzéseket adhatnának,
mikor változásokat vezet be egy-egy platform.
Másodszor: az információkkal kapcsolatos élményünk egyedi.
Az én Facebook hírfolyamom nagyon más, mint az önöké.
Az önök YouTube videóajánlatai mások, mint az enyémek.
Ezért gyakorlatilag lehetetlen megvizsgálni,
ki milyen információt lát.
El tudnánk tehát képzelni
egy anonimizált adatokat tartalmazó központi, nyílt adatbázis kiépítését,
mely adatvédelmi és etikai alapelveket is figyelembe vesz?
Gondolják csak el, mennyi mindent tanulhatnánk abból,
ha világszerte összefognának a felelős állampolgárok,
és közösségi adataikat hozzáférhetővé tennék tudományos célokra.
Mert igaziból nagyon keveset tudunk
a gyűlölködés és a tévinformációk hosszú távú,
az attitűdöt és viselkedést befolyásoló hatásairól.
És amit tudunk róla,
az is mind az Egyesült Államokban szerzett adatokon alapul,
pedig a probléma világjelenség.
Ezen is dolgoznunk kell.
És harmadszor:
vajon össze tudnánk kötni a pontokat?
Egyetlen szektor, de még nonprofit, start-up szervezet vagy kormány
sem fogja ezt megoldani.
De szerte a világban
okos emberek ezen dolgoznak,
hírszerkesztőségekben, civil szervezetekben, az egyetemi életben.
Néhányukat itt láthatják.
Vannak, akik a tartalmak hitelességének mutatóit kutatják.
Mások a tartalmak megbízhatóságát ellenőrzik,
így a hamis tartalmak lejjebb kerülnek a hírfolyamban.
Egy nonprofit szervezet, a First Draft, melynek alapításában segédkeztem,
egymással versengő hírszerkesztőségeknek segít világszerte
az együttműködésben és az oknyomozó újságírásban.
Danny Hillis szoftvertervező
pedig új rendszert tervez The Underlay néven,
mely nyilvános kijelentések tárháza lesz,
ellátva forráshivatkozásokkal,
így az olvasók és az algoritmusok könnyebben dönthetnek a hitelességükről.
Pedagógusok világszerte különböző technikákat tesztelnek,
hogy megtanuljuk kritikával fogadni az internetes tartalmakat.
E teljesítmények csodálatraméltóak, de ezek az emberek elszigetelten dolgoznak,
sokuk siralmasan alulfizetett.
És okos emberek százai
dolgoznak e cégeken belül,
de az ő erőfeszítéseik is csak lógnak a levegőben,
hiszen különböző megoldásokat fejlesztenek ki ugyanarra a problémára.
Hogyan tudnánk ezeket az embereket összehozni
ugyanarra a helyre, néhány napra vagy hétre,
hogy e problémákon együtt dolgozhassanak,
de mindegyikük a saját szemszögéből?
Képesek vagyunk erre?
Képesek vagyunk koordinált, igényes választ adni,
mely megfelel a probléma méretének és összetettségének?
Azt hiszem, képesek vagyunk.
Építsük újjá együtt információs környezetünket!
Köszönöm.
(Taps)